Introducció

A principis d'octubre d'enguany, ens ha arribat a l'hamsa una nova demanda judicial que pretén, d'una vegada per totes, acabar amb el projecte de Centre Social Okupat i Autogestionat (CSOA) que provem de tirar endavant des de fa més de 7 anys. Davant d'aquesta nova amenaça, no gaire inesperada i sembla que definitiva, ens hem plantejat des de l'assemblea del centre social compartir tot un seguit de reflexions, que nosaltres sentim importants, amb tota aquella gent que pot sentir propera i necessària l'existència d'espais autònoms i antagonistes a la misèria de vida que aquesta societat ens ofereix.

Després de setmanes parlant-ne, hem considerat prioritari, més que el buscar estratègies per a trobar vies que permetessins salvar l'espai físic de l'Hamsa, el defensar el projecte polític, social i de vida que des d'espais com l'Hamsa provem de construir quotidianament. Explicar el per què creiem que gran quantitat dels espais col·lectius que ens hem reapropiat durant aquests anys es troben en perill de desaparèixer i el que això pot representar pel desenvolupament de les nostres lluites. I tot això, no només com una realitat que afecta a les okupacions, sinò dins d'un contexte més general de retallada contínua de llibertats, d'increment de mesures de control social i de caire repressiu, i de precarització gradual de la vida de capes cada cop més amples de població.

Alhora, fem una crida a la solidaritat activa en la defensa dels nostres projectes de vida col·lectius, cercant cada qual des del seu àmbit mecanismes que visibilitzin el conflicte social que es viu en els nostres barris, pobles i ciutats; conflicte sistemàticament aïllat i silenciat pels que creuen tenir el poder de decidir sobre les nostres vides.

“el reflejo de aniquilación se inscribe en la lógica de muerte de una sociedad  mercantil cuya necesidad lucrativa consume lo vivo de los seres y de las cosas, lo degrada, lo contamina, lo mata”.    R.Vanegheim.

Pensant en com el·laborar aquesta mena de dossier i per tal d’entendre què pretenen representar les okupacions, hem considerat indispensable analitzar i fer algunes reflexions sobre aquesta societat del contexte més global al més local.

No cal ser gaire avispat, ni ser un gran intel·lectual per veure el caire autoritari i de control absolut de la població que les “democràcies” occidentals estan imposant mitjançant els seus models polítics, econòmics i socials. En el context de la Unió Europea, tractats com el de Maastricht i el de Schengen perfeccionen els mecanismes del poder per a tenir-nos atrapats en formes i models de vida que redueixen dràsticament la nostra potencialitat per a decidir autònomament com volem viure i relacionar-nos. Pretenen fer-nos creure que vivim en la més justa i més lliure societat possible, alhora que cada vegada és més difícil sobreviure i llibertats que semblaven referents bàsics es van veient gradualment retallades i qüestionades. El missatge que transmeten contínuament és prou clar: o vivim, obeim, sostenim i participem del sistema tal i com està planificat o ens veure’m sotmesos a la marginalització, la criminalització i la persecució. 

Seguim vivint en un context en el que els diners i les mercaderies són més importants i lliures que les persones. Actualment però, el neoliberalisme més salvatge està radicalitzant aquesta realitat: no només el benefici econòmic està enormement pel damunt de l’interés social i col·lectiu  sinò que allò social perd tot tipus de protagonisme si no genera alhora un benefici econòmic, si no es torna del tot productiu. Reflexe d’això és l’aplicació progressiva, en les últimes dècades, de polítiques i reformes econòmiques que, per una banda, beneficien descaradament les classes socials més afavorides en detriment de la resta de la població (flexibilització del mercat laboral, precarització del treball, instauració de les ETTs,...), i, per l’altra, redueixen dràsticament el gast en matèria social de l’Estat, tant pel que fa referència als subsidis, prestacions i pensions com per la tendència a la privatització de la majoria dels serveis públics (educació, sanitat, transports, correus, Telefònica,...). La posada en funcionament de tals polítiques està portant a la precarització de la vida d’àmplies capes de la població, augmentant inevitablement aquelles que es veuen abocades a la marginació i l’exclusió social. 

Davant d’aquesta cojuntura les opcions que se’ns donen són simples: treballar per a poder seguir consumint, delegar la intervenció en les nostres vides a un vot cada 4 anys i assentir acríticament a les imposicions de governants, com si la cosa no anés amb nosaltres. Per a qui quedi exclòs d’aquest esquema o qui conscientment dissenteixi i provi de construir alternatives li espera el viure sota l’estigmatització i el control continu de les institucions i sota el pes de la repressió i la criminalització. 

És en aquest punt on l’Estat està mostrant la seva faceta més autoritària: per tal de prevenir els possibles focus de conflictivitat que l’aplicació d’aquestes mesures pot generar, simplifiquen les seves conseqüències a un problema d’inadaptació, de delinqüència o de terrorisme, justificant, d’aquesta manera, un enduriment de la legislació penal, l’increment de recursos repressius i de control social, i, fins i tot, normalitzant actuacions dignes d’un estat d’excepció, com poden ser l’existència de l’Audiència Nacional, de la llei antiterrorista, la il·legalització d’opcions polítiques o la clausura de diaris i revistes contraris als seus interessos. Altres exemples de la resposta totalitària de la democràcia de mercat als conflictes que ella mateixa genera, en concret a l’Estat Espanyol, són: la nova reforma del Codi Penal, el pla de Policia 2000, la llei de videovigilància, la llei d’extrangeria, la llei penal del menor, l’increment generalitzat d’efectius dels diferents cossos policials i de seguretat privada, la construcció de més presons i centres tancats per a menors.

El que resulta més indigerible d’aquesta situació, però, és la facilitat amb que el poder està conseguint imposar els seus interessos, mimetitzant-los de forma brillant amb els de la res ció ta de la població. És en aquest punt on els, mal anomenats, mitjans de comunicació de masses juguen un paper crucial en clara complicitat amb la classe política i l’èlit econòmica. Aquests monstres de la comunicació responen en el seu missatge i funcionament a la lògica del poder per la simple raó de que són propietat del poder. En essència actuen (de)formant opinió, construint imaginaris en armonia amb el sistema establert i perpetuant pautes de comportament i de vida que permetin que les coses segueixin tal i com estan. És comprensible, doncs, que es dediquin a silenciar, simplificar o criminalitzar totes aquelles realitats que qüestionin els efectes nefastos que aquest model econòmic i social provoca; alhora ens aboquen a un model de vida cada cop més competitiu i atomitzat on el treball i el consum siguin l'eix al voltant del qual girin totel les nostres preocupacions. D’aquesta manera, la natural aliança entre mitjans d’informació i èlits polítiques i econòmiques ha forçat la institucionalització, davant l’opinió pública, del terrorisme, el local i el global, com a principal problema de les nostres vides; de la delinqüència com a sinònim de pobresa, marginació i immigració; d’antidemocràtica i filoterrorista l’acció política fora dels canals institucionals.

Per un altre costat, la implantació d’aquest esquema no seria possible sense la complicitat i el consens amb les doctrines del poder que està demostrant tenir la societat en la que vivim. A l’Estat Espanyol, s’ha passat, en només 30 anys de diferència, d’un context de generalització de processos autorganitzatius als barris, a les fàbriques i al carrer, basats en la potencialitat de les lluites de base, a una situació de desestructuralització gairebé total d’allò que fa referència al sentit col·lectiu i comunitari de les nostres vides. La transició i la imposició d’una democràcia continuista amb el règim franquista anterior va conseguir desactivar i absorvir bona part de les inquietuts polítiques i vitals presents aleshores. Al mateix temps, la perillosa pèrdua de memòria històrica en un temps rècord que s'ha donat a l'Estat Espanyol, ha permés que els fills i filles dels garants del règim franquista hagin recuperat el poder polític (l'econòmic sempre l'han mantingut), imposant de nou les doctrines nacional-catolicistes que aquest territori ha hagut de suportar durant 40 anys de dictadura.

Poc a poc, en aquestes dècades, l’estabilitzaciód’un benestar material, o la il·lusió d’arribar a tenir-lo, ha anat tornant la societat progressivament més conservadora en els seus plantejaments, en el seu estil de vida, en la seva forma de relacionar-se. Davant d'un món que canvia ràpidament, el manteniment particular de l'estatus social i econòmic s'ha tornat una obsessió enfront de qualsevol necessitat comunitària; és com si les necessitats col·lectives haguessin desaparegut un cop s'han assolit uns nivells de benestar i comoditats. 

Sembla, doncs, que els problemes que pugui haver al nostre voltant no són els nostres problemes si no ens afecten directament. Estem perdent tota la capacitat com a comunitat per decidir per nosaltres  mateixos/es i per solucionar els conflictes que es generin al nostre entorn. Des d'aquest model polític, se'ns ha repetit fins a la sacietat que actualment ja hi ha especialistes per a tractar i intervenir en qualsevol dels aspectes que conformen la societat, fins al punt de segrestar-nos pràcticament totes les eines que com a grups humans tenim per decidir en allò que ens afecta o que és responsabilitat de tots i totes. D'aquesta forma, podem mostrar-nos indiferents davant de les més crues conseqüències de viure en una societat basada en les desigualtats; o pitjor encara, només alarmar-nos per la falta de control sobre aquestes, sense qüestionar-nos què les provoca (exemples clars són les exigències generalitzades d'augment d'efectius policials o d'enduriment dels control sobre la immigració).

Aquest context general, aplicable amb matissos a qualsevol ciutat occidental actual, pren un caire molt particular i pervers a Barcelona. Governada des de fa molts anys per la deriva que estan prenent els partits d'esquerra a les últimes decades, en aquest cas PSC, ERC, IC-V, l'aparell de propaganda de l'Ajuntamnet ha venut, amb bastant d'èxit, la imatge d'una gran ciutat oberta, tolerant, progressista, multicultural, cívica i sostenible: la Barcelona capital mundial de la pau i de la solidaritat, la del Fòrum 2004 de les Cultures, amb unes institucions sensibles als seus habitants i a les seves necessitats. Aquest missatge s'ha vist moltes vegades legitimat per organitzacions i entitats que, lligades pels nusos de les subvencions, defensen que la solidaritat només cal aplicar-la al "Tercer Món" o que les guerres només succeixen lluny d'aquí, i que tanquen els ulls davant dels abusos i desigualtats que tenen lloc als nostres barris i davant de les institucions que els permeten i fomenten. De forma molyt intel·ligent, al mateix temps, l’Ajuntament i entitats afins proven de tirar endavant iniciatives per tal d’absorvir moviments socials emergents i, un cop sota el seu control, desactivar-los en allò que puguin ser de contestataris respecte dels seus interessos. Els consells de la joventut, de la dona o la Regidoria de Drets Civils són bons exemples d’aquests canals institucionals que s’emmarquen dins de la farsa de la democracia participativa.

La Barcelona, però, fora de les campanyes institucionals està a anys llum d'aquesta realitat bucòlica. Nosaltres vivim a la Barcelona ciutat-aparador, la de la precarització i mercantilització de tots els àmbits de les nostres vides, on tot ha de tenir un preu, on si no tens diners deixes d'existir, on delinqüència és eufemisme de pobresa. La Barcelona dels i les que hem de patir a diari l'exercici autoritari de poder d'aquest Ajuntament tan "progressista". Un Ajuntament que alhora que parla de sostenibilitat segueix projectant plans i obres despilfarradores, obviant carències acuciants que afecten als barris i a la vida de les persones que en ells hi viuen; que és capaç d'organitzar un monstre com el Fòrum 2004 per emmascarar de cultura, pau i diàleg l'operació especulativa més gran que ha viscut la ciutat des dels Jocs Olímpics del '92, anant a buscar el suport descarat  d'algunes de les multinacionals més devastadores del planeta (Repsol, Telefónica, Fecsa,...) per demostrar-nos que el capitalisme també té la seva cara humana i sensible.

De totes maneres, el Forum és només la punta de l'iceberg de l'actitud hipòcrita de l'Ajuntament. Dia a dia, està transformant la fisonomia, el ritme i el teixit social dels barris de la ciutat sense escoltar-se en cap moment l'opinió i les necessitats de la gent que hi viu. Mitjançant l'aplicació de PERIs i expropiacions obligades, imposades per la força física si és necessari ,com en el cas del Forat de la Vergonya, l'Ajuntamnet està acabant amb el teixit de molts barris de la ciutat provocant la migració forçosa de qui no es pugui permetre sobreviure-hi. És esgarrifós el cas concret del Raval i Ciutat Vella en general; en deu anys han conseguit convertir un dels barris més populars en una zona de cara al turisme  per a les tendències més modernes de la societat de l’espectacle.
En el fons de la qüestió hi ha la planificació d'una ciutat on primi la iniciativa i el benefici econòmic de grans empreses, on constructors, immobiliàries i altres màfies especulatives puguin enriquir-se sense escrúpols, encara que sigui al preu de convertir la vivenda en una mercaderia de luxe i fer-la inassequible.

La proliferació de grans superfícies comercials i d'oci i de locals on consumir productes d'èlit converteix Barcelona en el lloc perfecte per al turisme, encara que estigui sustentat per contractes laborals de sous miserables, que farien riure si no fos per lo dur d'haver de subsistir quan tot puja de preu excepte la nostra força de treball.

Per altra banda, el caire "progressista" dels 3 socis de govern municipal s'ofusca davant de qualsevol iniciativa que escapi del control institucional, i mostra aleshores el seu caràcter més prepotent, despòtic i autoritari. L'Ajuntamnet no ha dubtat en desallotjar okupacions d'edificis de la seva propietat, buits durant anys; desallotjar acampades reivindicatives d'immigrants o iniciatives contra la guerra fora de l'àmbit de les grans plataformes i partits polítics. No ha dubtat en portar a judici i demanar l'empresonament de les persones detingudes el 12 d'octubre del 1999 durant una manifestació de rebuig a la convocatòria feixista que l'Ajuntament sí permet.

Doncs bé, davant d'aquesta altra cara de la Barcelona "democràtica", s'han anat articulant diferents moviments socials no institucionalitzats que han guanyat poc a poc el carrer amb una activitat pública i de denúncia que ha trencat el silenci al voltant de realitats que ens afecten a totes, que proven de crear alternatives a una societat basada en l'individualisme, la competitivitat i la llei del més poderós. Es tracta de grups i col·lectius feministes, anticapitalistes, de solidaritat amb les persones preses, antifeixistes, de contrainformació, d'alliberament sexual,...; grups autorganitzats i assemblearis, amb un discurs de crítica radical a la democràcia de mercat.

Dins del creixement d'aquest espai antagonista, l'okupació representa una eina d'acció directa que, arrenca de les urpes de l'especulació necessitats bàsiques com la vivienda i punts de trobada, de reunió, intercanvi, creació, sense la presència vigilant i censurant de les institucions; a més a més, recupera experiències col·lectives on els i les que hi participem som els protagonistes i responsables de les nostres pròpies decisions; experiències amb les que crear altres formes de relacionar-nos que no reprodueixin els esquemes autoritaris, masclistes i discriminatoris en els que hem estat educats/des.

Ara mateix, bona part dels centre socials okupats de Barcelona i altres poblacions properes estan o bé sota amenaça directa de desallotjament o bé han vist reactivats els processos judicials per desallotjar-los. Les Naus, l'Ateneu de Cornellà i l'Atenenu de Viladecans estan en perill imminent de desallotjament; la Kasa de la Muntanya està pendent del que digui la jutgessa; Can Mas Deu, el Pati Blau o L'Hamsa tenen durant el mes de novembre que enfrontar-se a la justícia. Són bona part dels espais col·lectius des dels que construim els nostres discursos i les nostres pràctiques, des dels que autogestionem els nostres projectes i les nostres lluites, des dels que difonem el nostre treball diari. 
L’okupació no és un fi en sí mateix però hem de ser conscients que la desaparició dels centres socials pot suposar un fort entrebanc en el nostre creixement col·lectiu: perdem espais de referencia on trobar-nos, debatre, intercambiar i autogestionar les nostres inquietuts. Que els hi sigui més o menys difícil, és una cosa que nmés depèn de nosaltres i de la nostra capacitat d’articular-nos.

Quan la política es podréis a les urnes, haurem de treure-la al carrer
L’Hamsa: una experiencia col·lectiva de 7 anys

L’antiga fàbrica HAMSA va ser okupada el mes de març de l’any 96, dos mesos abans de l’entrada en vigor del Nou Codi Penal. Es tractava d’una gran finca (més de 10000 m² ) dedicada a l’activitat siderometl·lúrgica, que es trobava en absolut desús des de l’any 92. De la seva enorme extensió vam decidir rehabilitar una petita part per poder donar-li un ús de vivenda i de centre social als diferents espais amb els que comptàvem: un petit edifici d’oficines, un edifici de tallers i una nau industrial.

Dues setmanes abans s’havia okupat, al centre de Barcelona, el Cinema Princesa que, durant la seva existència, va aconseguir obrir una potent escletxa antagonista al cor de la ciutat post-olímpica, objectiu neuràlgic de les institucions municipals i autonòmiques i dels seus mega-projectes urbanístics.

En aquells moments, espais com el Cine, l’Hamsa, la Vakeria a l’Hospitalet o l’Ateneu de korneyà aconseguien aglutinar multitut de persones i iniciatives que compartien el rebuig cap a una societat cada cop més adormilada i atrapada a la pinça treball-consum, i la necessitat d’anar guanyant per nosaltres mateixos espais i projectes d’autonomia personal i col·lectiva, fora del control institucional i de les lògiques mercantilistes; espais i projectes que qüestionen models de vida i de relació imposats, alhora que ens permetessin plantejar alternatives col·lectives a la mort en vida que representa el capitalisme.

D’aquesta manera, i també com a resposta a l’amenaça que representa l’aprobació del Nou Codi Penal, on l’okupació d’immobles en desús es tipifica com a delicte d’usurpació, en el següent any i mig s’okupen multitut d’espais que proporcionin una vivenda digna alhora que possibilitin l’experimentació col·lectiva i la construcció d’una pràctica i un discurs de confrontació i de creació d’alternatives polítiques i de vida. La proliferació de centres socials i de les pràctiques que s’hi desenvolupen, permet l’encontre d’un gran nombre de gent que aposta per la transformació social i extén la lavor de la desobediencia. Simultàniament, es va guanyant el carrer per treure-hi realitats sistemàticament silenciades per la democràcia autoritària i de mercat en la que vivim (exclusió social, marginació, presons, criminalització de la pobresa, repressió política, ...).

Immersos en aquest procès de creació col·lectiva en evolució constant, hem provat de mantenir-nos durant aquests 7 anys i mig. És molta la gent que hem participat d’una forma o altra en la vida i per donar-li vida, la que nosaltres decidim, a aquest espai; hem intentat recuperar dia a dia formes de funcionar, de crear, de relacionar-nos, de comunicar-nos comunitàries i col·lectives.

No ha estat ni és un procès senzill: del discurs teòric a la realitat quotidiana hi ha moltes vegades una distància frustrant. Hem rebut una educació basada en el desig de poder i no en el desig de plaer. Això ens ha portat sovint a incoherències molt evidents i a enfrontaments durs entre nosaltres que no sempre hem sabut resoldre. Però lluny de desanimar-nos, aquests conflictes ens ha servit per reqüestionar-nos contínuament com fer conviure en positiu les diferents inquietuts, sensibilitats, necessitats, implicacions, projectes que s’han anat trobant dins del centre social.

És molta la gent, els col·lectius i els projectes que han participat i participen d’una forma o altra i han donat vida al Cenrte Social; a l’Hamsa hem trobat un espai on treballar des del nostre col·lectiu, on tirar endavant el nostre projecte personal, on donar difusió a tantes realitats silenciades mitjançant la contrainformació, les xerrades, les jornades, les assemblees, ...; hem pogut intercanviar coneixements de tot tipus, pel gust de l’aprenentatge col·lectiu i l’intercanvi, sense els diners com a motor per a fer-ho (tallers de joieria, flamenco, circ, massatge,  teatre, música, clown, mecànica, cuina, ...); hem pogut autogestionar projectes i la subsistència quotidiana de col·lectius; hem pogut disfrutar de cinema, teatre, circ, música i festa pel gust de fer les coses sense l’obsessió mercantilista de la Barcelona de l’oci elitista.

Tota aquesta gent tenim en comú que volem ser nosaltres mateixes qui decidim com volem viure i com volem fer les coses, com solventar els problemes que ens afecten, com crear allò que ens manca; tenim molt clar que no volem entregar l’autonomia i la singularitat de les nostres vides als interessos particulars de ningú; no ens creiem que aquesta democràcia sigui sinónim de viure en llibertat i no farem el que sembla que una part imprtant d’aquesta societat no dubta a fer: dilapidar la seva vida per un treball, per una hipoteca, per més capacitat de consum, per un estaus social.
També creiem que és important remarcar, que entenem l’okupació no simplement com una forma de solventar la falta d’espais socials i de vivenda que pateix la ciutat, sinò que, clarament, és una aposta política, una eina més de denúncia i confrontació i, com a tal, està fonamentada en unes pràctiques i discursos antagonistes que són els que ens definiesen com al subjecte polític i vital que som i volem ser. Són les pràctiques i discursos en les que ens identifiquem per a reconèixer.nos part d’un projecte comú, d’una comunitat que ha de buscar per si mateixa i per les seves necessitats formes de funcionar i actuar en les que ens hi veiem reflexades qui en formem part.

Entenem el projecte de Centre Social Okupat i Autogestionat dins el marc d’uns moviments socials alternatius que dirigeixen l’esforç en la creació i participació de discursos i pràctiques que crein contextes d’intervenció social fora de les vies institucionals, que posen l’èmfasi en la pràctica, en la positivitat del món que volem construir, en la revolució contínua i multidimensional, en l’autonomia de cada col.lectiu, en la transformació des de la vida quotidiana, en l’enfrontament radical contra el sistema en tots els seus fronts, en l’afirmació de la subjectivitat i singularitat dels diferents individuus que hi formem part.

Des de l’assemblearisme com a forma de discusió, de posada en comú de totes les inquietuts i propostes, per intentar trobar una manera consensuada de prendre les decisions que entenem ens afecten a tots i totes les que formem part d’aquest projecte. Sabem de les dificultats que aquesta pràctica comporta i per això pensem que no ha d’estar unida a la idea de militància clàssica, sinò que ha de ser fruit de la consciència individual i el compromís personal, canviant el “s’ha de fer” pel “volem fer”, des d’una òptica d’alliberament personal, trobant un espai propi de participació, de creació pròpia, de valoració de les diferències, d’enriquiment i aprenentatge, assumint la responsabilitat directa que tenim sobre les diferents facetes de les nostres vides. 

Intentar trencar amb els rols imposats i per tant amb les maneres de fer que suposadament ens pertoca a cadascú i cadascuna de nosaltres, tant des d’una prespectiva de gènere com de dominació, mitjançant l’autocrítica i la reflexió conjunta per aconseguir unes relacions personals basades en l’horitzontalitat i el respecte a l’individuu i a les seves decisions, per acabar reapropiant-nos dels espais de vida que el sistema patriarcal ens nega, rebutjant les actituts autoritàries, masclistes i discriminatòries.

No creiem en els mecanismes que el poder ofereix per a la crítica política i social, ja que aquestes normes de participació ciutadana de la democràcia representativa estan pensades per la integració institucional de les lluites socials, per a humanitzar el capitalisme salvatge i a la globalització económica. Per això ens dotem de les nostres pròpies eines d’actuació: la solidaritat activa i conseqüent amb les persones i les lluites afins i en contraposició amb el silenci i la soletat que ens imposa el poder; l’acció directa i la desobediència social en tant que manifestacions visibles, públiques i actives d’uns discursos i unes pràctiques que fomenten la transformació de l’actual model de relacions de dominació. I per això prenem sempre que podem/volem el carrer, car entenem que és un espai nostre, públic, de totes, en el que podem, sense intermediaris i de manera directa amb la gent que hi transita, mostrar el nostre rebuig cap a les institucions i el sistema polític i económic imperant

Situació legal

En aquest moments l’Hamsa es troba en l’inici d’un procès judicial iniciat per la immobiliaria Cabrero Dos S.L. que sota l’article 41 de la llei hipotecaria, que es basa en la recuperació de la possessió d’un immoble concret en base a seva titularitat registral. És a dir, que l’única cosa que es posa sobre la taula són els drets que té un propietari sobre la seva propietat. Aquesta llei, de 1861 anunciava ja el seu objectiu de “garantizar la propiedad y libertar al propietario del yugo de usureros despiadados”. Per a poder respondre a la demanda només es poden alegar quatre motius: a) que la inscripció en el registre sigui falsa; b) tenir un contracte directe amb el propietari actual o amb un altre propietari anterior; c) estar en el registre de la propietat com a propietari de la finca; d) que no sigui la mateixa la finca inscrita en el Registre i la que posseeix el demandat.

I si la finca està abandonada i té com a única funció ser un instrument especulatiu? I si aquest espai té vida perquè ha sigut rehabilitat i s’hi porta a terme un projecte en el seu interior? I si és la vivenda de persones i col·lectius que no son els inscrits en el Registre? Totes aquestes futileses i nimietats no es discuteixen aquí; ni tan sols es poden alegar en defensa front a la demanda. Tot gira al voltant de qui ostenta el titol de propietat.

Darrera aquest nou intent de acabar amb el projecte del C.S.O.A. Hamsa hi ha, per una part, els interessos econòmics de la immobiliaria Cabrero Dos S.L. que va comprar els terrenys de l’antiga fàbrica el mes de juny del 2003, i per una altra part l’Ajuntament de Barcelona, gobernat pels tres partits d’esquerres: P.S.C., I.C. i E.R.C. La política urbanística d’aquests queda de manifest en l’aprovació de mega-projectes com ara el Forum 2004 a l’àrea del Besòs, el  Portal del Coneixement (antic Barça 2000) a Les Corts, la remodelació de l’Estació de Sants per l’arribada del tren d’alta velocitat o els altres com el 22@. A més a més, el desenvolupament dels PERIs, que haurien d’estar destinats a intentar reordenar la ciutat i reteixir els barris, s’ha tergiversat, fent que primi el fet especulatiu, pervertint el bé social i fent de les necessitats col·lectives una màquina de fer diners.

Així, els serveis i les infrastructures queden en segon terme perquè no generen un benefici econòmic i el dret a un habitatge digne i assequible es vulnera contínuament i d'una forma vergonyosa. Als barris i al teixit associatiu de Barcelona hi ha una gran preocupació i descontent per les actuacions de les administracions que permeten els promotors privats actuar amb total impunitat, subordinant els interessos públics a la satisfacció d'interessos especulatius. D’aquesta manera els barris segueixen necessitant diversos serveis públics i la ciutat segueix éssent deficitària en equipaments socials per als barris.

Les decisions sobre aquests PERIs es prenen sovint d’esquenes a la immensa majoria de la població, acceptant només la opinió d’aquells sectors de la població que hi poden estar d’acord. En el nostre cas, l’ Associació de Veins i Comerciants d’Hostafrancs, satèl·lit del districte, amb l’excusa del lamentable l’estat del solar que envolta el CSOA Hamsa, ha estat pressionant i donant cobertura a la política represiva de l’Ajuntament, tancant qualsevol vía de diàleg que hem intentat obrir, i ignorant la nostra existència i el nostre treball diari i demanant la recollida de signatures per tal d’executar les obres previstes amb la major celeritat possible.

El barri d’Hostafrancs està afectat per un PERI inclòs dins del Pla General Metropolità aprovat l’any 1976, i que va tenir una forta resposta social per les afectacions viàries que hi apareixien, fragmentant el barri en tres parts i trencant tot l’entremat veïnal d’un barri tradicional. Com a conseqüencia de les crítiques rebudes, l’any 1978 es va decidir deixar en suspens l’execució del plà, fins que el novembre del 1993 l’Ajuntament va aprovar una modificació del mateix. Aquest PERI està fonamentat en la necessitat d’obrir noves vies rodades per alleugerir le pressió circulatòria de la Plaça Espanya i del Carrer Tarragona i per la possible ubicació d’aparcaments.

La política de les administracions és força clara en aquest sentit. Prioritza la dinàmica d’una Barcelona aparador, on tot es compra i es ven. Per a aquest tipus de creixement urbà és imprescindible la construcció de nombroses zones d’aparcament, que a més a més, és una de les fonts d’ingressos de l’Ajuntament.

La necessitat dels aparcaments que s’han construït i es volen construir al voltant del barri respon a l’ampliació de l’Estació de Sants, amb l’arribada del AVE i a la construcció d’un centre comercial a l’actual plaça de braus de Les Arenes; el fet d’estar convertint tota la Carretera de Sants en un aparador de botigues de cadenes o grans empreses, no potencia el petit comerç del barri, que s’està veient obligat a tancar les portes, sino un comerç elitista i excloent. No són les necessitats dels i les qui vivim al barri les que intenten resoldre, sino aquelles de les que en puguin treure el màxim benefici econòmic.

L’antiga fàbrica on està situat el CSOA Hamsa està destinada a la construcció d’un d’aquest aparcaments, de dues plantes i per capacitat per a més de 200 vehicles, amb una plaça dura a sobre amb zones d’ajardinament i la construcció de 36 vivendes. Com que es tracta d’un mecanisme de “compensació”, el propietari dels terrenys cedits a l’Ajuntament per a fer la plaça dura, rebrà els permisos de construcció de les vivendes i el parking un cop hagi cedit l’espai a l’Ajuntament. Per fer-ho, la finca ha d’estar lliure d’ocupants. D’aquesta manera, l’Ajuntament sembla quedar lliure de culpa, quan en realitat l’espai que ara ocupa el CSOA Hamsa serà de titularitat pública. A banda de la construcció i venda de les vivendes, Cabrero Dos S. L. gestionarà l’aparcament durant cincuanta anys.

La situació de degradació en la que es troba la part no ocupada de l’Hamsa és responsabilitat de l’anterior propietari i de l’Ajuntament. Durant tot aquest temps s’ha fet creure al veïnat que no es podia gaudir d’una plaça a la finca on okupem una decena part per l’existència del nostre projecte, com a maniobra per a fer-nos responsables del lamentable estat del solar. Nosaltres però, mai ens hem oposat a l’enderrocament de la resta de la finca. Ara bé, hem defensat sempre que la construcció de la plaça pugués co-existir amb el centre social com a projecte col·lectiu, dins d’un barri que brilla per absència d’espais social no institucionalitzats.

En cap moment la gent del centre social s’ha manifestat en contra ni ha impedit que aquests fessin la feina necessaria per donar-li un altre aspecte i un altre ús, ans al contrari, sempre hem facilitat l’accès als treballadors que venien per a aquests propòsits (retirada de productes tòxics, feines d’enrunament dels edificis afectats i en mal estat de conservació, etc). L’estat lamentable del solar que envolta l’Hamsa no depèn de nosaltres sinó de qui l’ha deixat que es convertís en un forat vergonyòs: els propietaris i l’Ajuntament. Des del primer dia de l’Okupació, el 23 de març del 96, les parts reivindicades per l’assemblea del CSOA Hamsa han estat els tres edificis situats al carrer Miquel Bleach 15, 17 i 19 que hem anat arreglant i reformant en funció dels informes dels arquitectes de l’associació Arquitectes sense Fronteres que van decidit col·laborar amb el nostre projecte. Amb el pas del temps, i veient que els propietaris no feien res més que observar el procès de degradació, varem intentar desenvolupar una proposta de reapropiació del solar per part dels veis i veïnes properes, per tal que fossin elles i ells els que decidissin què hi volien. Petits horts per poder cultivar el que hom vulgui, camps de petanca o zones de lleure van ser algunes de les idees. Aquest projecte ha quedat supeditat a la trajectòria que tingui l’actual procediment.  Si el desallotjament no es produeix, la idea es continuar en aquesta linea.

Crida a la solidaritat

No poder aprender, ni amar, ni estar en soledad, ni derrochar el tiempo a gusto propio. Tener que estar encerrado cuando el sol brilla y las flores emborrachan el aire con sus efluvios. No poder ir hacia el trópico cuando la nieve golpea las ventanas, o hacia el norte cuando el calor se hace tórrido y la hierba se resca en los campos. Encontrar delante de sí, siempre y donde sea, leyes fronteras, morales, convenciones reglas, jueces, oficinas, cárceles, hombres en uniforme que mantienen y protegen un orden de cosas mortificante. ¿Y es eso lo que ustedes llaman “vivir”?  Émile Armand

Les lleis estan fetes amb la fi de mantenir l'estabilitat del poder existent. El seu llenguatge de culpabilitat-inocència, legal-il.legal, violència, ètica o moral, respon a la necessitat d'un control front a les ànsies d'algunes persones de viure en llibertat
L'Hamsa acudirà a Jutjats però sabent que serà un gran teatre molt llunyà de la realitat del Centre Social. I sabem també quin serà el final de la funció.
Així doncs, les nostres armes principals són l'acció directa i la solidaritat. La nostra força, el crit de defensa o una petita victòria, només la podem buscar al carrer, als ateneus, als espais socials on s'aglutina pensament crític. Al carrer per fer visible un conflicte, per expressar el què pensem, qui som, sense mediadors possibles; per pressionar i deixar palès que seguirem tot i les seves amenaces. No tenim por de perdre el Centre Social, de fet des del primer dia que hi vam entrar érem concients que un dia s'acabaria, no volem que les seves parets acabin sent la nostra pròpia presó. El què desitgem és que  la pèrdua d'un espai que ens pertany no ens deixi paralitzats sinó al contrari, que siguem capaços de provocar/potenciar una marea.
És cert que sovint les lluites es troben aïllades, soles en la inmensitat de conflictes, és cert que la dinàmica de les pròpies vides ens porta molts cops a no veure més enllà dels nostres casos. Però no podem oblidar la importància de la solidaritat. No parlem de la solidaritat (beneficiència) de la qual parlen els demòcrates basada en el paternalisme i la perpetuació de la dicotomia dominador-dominat. Parlem del recolzament mutuu entre tots els col.lectius d'individuus que pateixen l'expropiació, la repressió, la tortura, l'exclusió, la presó com a preu a pagar per intentar acabar amb aquesta societat submissa i malalta. L'Hamsa porta més de set anys en peu en gran part gràcies a la solidaritat que ha rebut, en els seus moments més crítics, per part de molta gent que sentia aquest espai necessari, que se'l sentia seu o simplement perquè la lluita, la resistència d'uns pocs és el reflexe de la lluita de molts. Un cop més fem una crida a tota aquesta gent perquè de forma més o menys organitzada, es movilitzi per aturar un possible desallotjament i per mostrar la més profunda indignació i rebuig cap a un sistema de servilisme absolut.