La ordenança cívica i les polítiques de contenció de la pobresa a Barcelona
Aquest escrit s’adreça tan sols a una de les vessants principals de la ordenança, la que fa referència a situacions estretament vinculades amb la precarietat econòmica. Cal deixar clar, però que també hi ha mesures adreçades als moviments socials de protesta, així com a aspectes més generals de regulació de la vida al carrer, amb les que es segueix una lògica diferenciada.
Pel que fa a la criminalització de la pobresa a grans trets es pot afirmar que:
1. La ordenança de mesures pel foment de la convivència va adreçada, entre d’altres i de forma explícita o implícita, a col·lectius especialment vulnerables com ara les treballadores sexuals, els sense sostre, persones que subsisteixen a l’economia informal i col·lectius que fan un ús intens de l’espai públic com ara els migrants, els joves o els drogodepenents.
2. Es legitima a través de dos girs discursius. En primer lloc no es problematitzen les desigualtats estructurals sinó els comportament individuals sota una lectura moralitzant. En segon lloc defineix com a “problema” determinades realitats –ja sigui a través d’una intensa campanya mediàtica o bé de la regulació de fets que fins ara no ho estaven- i a continuació ofereix una “solució” eminentment punitiva. Aquesta consisteix en multes molt elevades (en molts casos fins als 3000 euros) per comportaments que justament duen a terme col·lectius mancats de recursos econòmics. És a dir que es recorre a discursos i polítiques securitàries com a resposta a conflictes socials.
3. El que fa la “solució” és donar eines jurídiques per a desplaçar els col·lectius vulnerables i així crear la seva invisibilitat social, pel fet de forçar-los a dur a terme les seves activitats fora de la vista del transeünt. Es tracta d’una operació que pretén fer desaparèixer fictíciament allò que prèviament s’ha definit com a problema. Així les autoritats renuncien a una forma govern que permeti intervenir sobre qüestions econòmiques estructurals en favor del màrketing polític en què la imatge té un paper més important que les qüestions substantives.

El context en què es produeix:
Cal entendre l’ordenança i les seves implicacions en un context més ampli. De forma genèrica direm que Barcelona està immersa en un procés de canvi social i econòmic que té conseqüències i implicacions a nivell local però moltes de les seves causes són globals.
En la transició de la ciutat industrial a l’economia de serveis es produeixen transformacions a múltiples esferes. A Barcelona s’intenta implantar un model econòmic que té com a eixos principals, entre d’altres, el sector del turisme, la restauració, el disseny i els vinculats a la producció d’imatge, els serveis adreçats a noves classes urbanes amb un estil de vida cosmopolita i alt nivell de consum o la construcció emmarcada en un procés de contínua revalorització del sòl i canvis en les centralitats i els usos de l’espai urbà, sent-ne un component important l’elitització de barris centrals degradats, així com la reconversió de zones industrials en residencials i de l’economia de serveis. També amb aquest model creix la demanda de serveis de baix cost que passen a dur-se a terme en condicions precaritzades i en l’economia informal.
Les transformacions duen associada, no com a conseqüència no volguda sinó com a necessitat inextricable, l’emergència de noves formes de pobresa. Determinats sectors requereixen de mà d’obra precaritzada que disposa de cada cop menys capacitat de negociar les seves condicions laborals per factors institucionals i estructurals. Per exemple, l’augment de la migració en els últims no pot explicar-se sense la demanda de mà d’obra d’aquest tipus. 

La dimensió espacial de la ordenança
La seva aplicació té efectes diferenciats en els diferents espais metropolitans. El que ens interessa assenyalar aquí és que l’aplicació de l’ordenança s’ha de dur a terme a zones concretes que responen de forma particular a les transformacions econòmiques que hem esmentat. Sobretot el casc antic i Gràcia han d’esdevenir zones de consum d’oci, de cultura i de turisme, així com de residència per a les noves classes vinculades al sector serveis i a l’economia del coneixement i de la imatge, així com escenaris adients per al turisme.
L’Ajuntament de Barcelona ha optat en els últims 20 anys per una estratègia d’intervencions selectives sobre el sòl de la ciutat. S’ha dut a terme a través de la col·laboració entre ens públics i privats però prioritàriament en aquelles zones en què per motius polítics o econòmics calia una reestructuració profunda. Les crítiques, ja siguin arrel de la construcció de complexos culturals al mig del Raval, la Vila Olímpica o el Fòrum i la zona de Diagonal Mar, s’han centrat en el fet que les polítiques urbanístiques municipals són agressives intervencions en el territori acordades amb agents econòmics poderosos segons els seus interessos i poc sensibles a la realitat social dels barris. A més en tots els casos hi ha hagut debats sobre l’efecte d’expulsió de les poblacions més vulnerables que aquestes polítiques provoquen. 
Creiem que cal entendre la ordenança com una eina més que es pretén que agilitzi la gestió territorial i urbanística de Barcelona, perquè dota a l’administració de discrecionalitat en la seva intervenció a l’espai públic (ja no només sobre “les pedres”) de les zones en procés de transició. La seva zona d’aplicació prioritària coincideix amb zones en que ja fa anys que s’estan aplicant polítiques de transformació urbana agressives, així com intervencions de sectors econòmics com la hosteleria i la restauració o la construcció.

Discurs de legitimació i dualització social simbòlica
També pensem que en el context descrit de reestructuració urbana es produeix un xoc de visions sobre allò que han de ser les zones en procés de transició. Entre els usos que es fan realment d’elles i els que els responsables municipals i determinats sectors econòmics pensen que han de ser, així com les demandes, reals o construïdes de les classes mitges sobre el seu propi ús d’aquests espais. El fet que els poders públics i els agents econòmics comparteixin determinats aspectes del seu projecte de ciutat (dinàmica, situada a l’escena internacional i amb capacitat de competir-hi econòmicament etc.) fa possible la creació d’una aliança per imposar aquest projecte sobre la realitat existent. Per a fer-ho cal però que es teixeixi un sentit comú adreçat a sectors importants de la població de classe mitja que han de donar suport, o com a mínim no oposar-se, a les intervencions. 
El discurs del civisme compleix aquesta funció perquè permet la creació d’aquest sentit comú basant-se en l’inapel·lable: la convivència, el respecte, però partint d’una visió molt parcial del contingut d’aquests valors que en principi estan carregats d’un sentit positiu. Es construeix en primer lloc un model higienitzat i idealitzat d’espai públic per després crear les eines per a la seva implantació.
La legitimitat de l’ordenança es construeix en base a un suposat desig de les classes mitges de que el seu estil de vida no es vegi amenaçat pel desordre introduït per determinats col·lectius (joves, immigrants, treballadores socials, sense sostre molestos etc.) creant així una separació simbòlica en el cos social: aquelles persones que compleixen amb els comportaments típics de les classes mitges rebran el tracte merescut pels ciutadans cívics i en general no hauran de témer en gran mesura pel respecte dels seus drets i llibertats fonamentals. En canvi, aquelles persones que no s’adeqüen a les pautes de comportament perden el seu estatut de membres dignes de la comunitat, perquè per voluntat pròpia exerceixen conductes que s’han definit com a disruptives per als altres ciutadans (de classe mitja, això sí). A partir d’aquest punt es pot intervenir sobre ells, desplaçant-los segons la conveniència dels propis processos de transformació i quan sigui necessari se’ls pot sotmetre a tractes vexatoris i a autèntics abusos que en altres circumstàncies difícilment s’acceptarien. Alarmisme? Aquest procés de neteja s’està produint sobre dos col·lectius especialment vulnerables: els sense sostre i les treballadores sexuals. Dos exemples il·lustratius: treballadors municipals i de la policia han rebut en ocasions ordres de fer fora als sense sostre d’una zona i se’ls han mullat i robat les pertinences per aconseguir-ho. Amb la ordenança la impunitat pot créixer i fins i tot es preveu que la policia pugui requisar els diners aconseguits a través de la mendicitat. En les primeres setmanes de la seva aplicació s’han produït diversos escorcolls genitals a treballadores sexuals i així mateix les ha amenaçat perquè abandonin els seus llocs de treball i se’ls ha incautat els diners que duien a sobre.

La gestió policial de la pobresa: multes en comptes de presons
El nou context caracteritzat a nivell global per l’aprofundiment en el mercat ha provocat un augment generalitzat de les desigualtats socials tant als EEUU com a Europa, arrel del qual sorgeix la necessitat de crear noves estratègies de contenció dels conflictes socials que les polítiques econòmiques provoquen. Així el model neoliberal ha dut associat polítiques punitives envers a la població desfavorida que queda exclosa o marginada del creixement econòmic. En aquest sentit suposa un ruptura radical del paradigma de solidaritat social vinculat al sorgiment dels estats del benestar occidentals. Des dels països anglosaxons, acompanyant a la retallada de polítiques socials, sorgiren discursos que acusaren als pobres (especialment als afroamericans als EEUU) de ser culpables de la seva situació per la seva irresponsabilitat i decadència moral.
És ben conegut el cas de Nova York i les polítiques de tolerància zero aplicades per l’alcalde Giulianni que sota el lema d’acabar amb el crim, sotmeteren a un autèntic assetjament policial i judicial a les poblacions més vulnerables, sobretot als sense sostre, als pobres i als afroamericans en el moment àlgid de la defensa i imposició del neoliberalisme. El model fou publicitat i exportat arreu del món. A EEUU l’aplicació de polítiques fortament punitives per delictes i infraccions menors dugué a un augment espectacular de la població reclusa, així com a l’emergència d’un negoci prosper entorn al sistema carcerari. El gir cap a la contenció carcerària de la pobresa (recordem que la majoria d’empresonaments es deuen a petits robatoris o a delictes associats al consum i venda de drogues) també ha arribat ja fa temps a Espanya. Per exemple entre l’any 2000 i el 2004 la població reclusa augmentà en un 32%.
Uns mesos abans de l’aprovació de l’ordenança, a la primavera de 2005 un cap de policia de Nova York vingué a Barcelona a explicar el seu “exitós” model a la Guàrdia Urbana. Veiem que un temps després es generen a través de la ordenança discursos i mesures amb uns paral·lelismes inquietants amb les polítiques de tolerància zero. En primer lloc s’ha associat determinades conductes realitzades per col·lectius desfavorits a conceptes indesitjables: “incívic” per comptes d’”immoral”. En segon lloc cal descartar les polítiques socials com a mesures adequades per fer front a aquest problema, en aquest cas a Barcelona sembla que “amb educar no n’hi ha prou”. En tercer lloc s’afirma que la solució adequada al problema que passa per tenir mà dura: augment dels cossos policials, de les conductes sancionables i de les opcions punitives. En ambdós casos la legislació augmenta el marge de maniobra dels cosses de seguretat i acte seguit s’augmenta el seu pressupost i la plantilla. 
Es tracta d’una estratègia especialment útil per a unes administracions públiques en procés de reestructuració perquè les descarrega de responsabilitats en un moment en què el seu marge de maniobra evers el poder econòmic és limitat. Així, traspassa la responsabilitat de determinades fonts de malestar a un sector de la ciutadania i permet crear la imatge de fermesa de les autoritats que pot donar importants rèdits polítics i electorals.