LA PRECARITZACIÓ, ESTRATÈGIA DE DOMINACIÓ
	
	La hipòtesi d’aquest escrit és la de que la precarització és una estratègia central d’aquesta fase de dominació capitalista. Aquesta precarització, malgrat afectar igualment a les condicions de vida i de reproducció de la mateixa, estaria caracteritzada per la dinamitació dels paràmetres, bàsicament l’espai i el temps, on  i en els quals la vida havia tingut lloc fins ara. 

1.- La precarització de la vida: garantia de continuïtat del model capitalista.

	Mai de la vida el sistema capitalista s’ha preocupat per la vida més enllà del necessari per continuar aumentant beneficis. Quan la vida ha adquirit valor en sí mateixa, més enllà dels beneficis i la reproducció de la força de treball, ha estat per la capacitat dels pobles, dels obrers i les obreres, de generar aquestes realitats. L’actuació capitalista, en tant que mort (conquesta, expoli, explotació,...) ha comportat de sempre la precarització de les condicons de vida i l’extinció de determinades formes de vida (cultures). En canvi, en l’actualitat, ja no són formes de vida les que estàn en perill, ni condicons de vida precàries que hem de patir, ja no és tan sòls això, sinò que la vida mateixa ha estat precaritzada. D’una banda, l’ábús de noves tecnologies i la instauració en una part del món de la societat de consum està amenaçant físicament la vida que fins ara hem conegut, d’altra banda les condicions de reproducció de la vida que ens imposa aquest nou model està convertint en invivible, seriament, la vida a qualsevol part del món. Aquesta nova precarització suposa un salt qualitatiu en les formes de dominació capitalista i és caracteritza per la destrucció de les coordenades on fins ara s’havia donat la vida, l’espai i el temps. Malgrat que ambdos estan estretament relacionats i que seria també interessant parlar sobre la destrucció i desculturització de l’espai, és a dir, el procés pel qual masies, carrerons, valls, rius i muntanyes esdevenen plans urbanístics, PERIs, plans hidrològics, autovies i pistes d’esquí, jo em centraré en parlar del temps. L’actual estratègia de precarització és basa en la destrucció del present i la impossiblitat del futur. Aquesta estratègia no té tanta raó de ser en el fet d’impedir el desenvolupament de formes antagonistes de vida i lluita, com en el fet de reduïr la humanitat a les necessitats de producció/consum del mateix sistema. Aquesta reducció comporta convertir al subjecte en apèndix de la màquina, en dit que engega la producció i boca que engull i devora, en el millors dels cassos, tot el produït; l’home i la dona esdevenen dos engranatges mecànics més que tanquen el cercle de la reproducció capitalista.
Aquesta reducció opera basicament a través de la substitució del patró cultura pel patró mercat en l’actual forma de relació dels homes i dones amb la vida.

2.- El model social i el discurs polític de la precarització.

	Paradoxalment, el discurs polític de la precarització té molt a veure en els relats religiosos d’arribades a terres promesses. Malgrat les diferencies d’aquest discurs en les seves concepcions social-democràtes o lliberals, ambdós coincideixen en la lectura positiva d’aquest nou món i en l’acceptació amb més o menys matissos del patró mercat com regulador de les relacions entre les nomes, les dones i la vida.
	Des del meu punt de vista la imposició d’aquesta nova realitat s’ha fet a través de la destrucció de les formes col·lectives i comunitàries de vida i de lluita. És imprenscindible que el nou subjecte precaitzat (apèndix-objecte de la producció) fos aïllat (alienat) de qualsevol forma de relació en comú amb la vida. Continua sent necesari per part del poder copsar tots els espais públics i privatitzar-los, mercantilizar lo públic, entés com lo comú i no com les propietats de l’estat. Amb aquest objectiu s’han generat tot un seguit de pràctiques i mesures oreintades a la privatització dels espais públics de vida i que van des de la repressió fins a formes de control més súbtils, o nombrosses ordenances municipals sobre la convivència. És important reconèixer l’estatègia de la privatització de lo públic, de la reducció d’aquest a questions privades. D’aaquesta manera resulta que actes repressius com el tancament de diaris o els desallotjaments siguin fruit del conflicte entre unes realitats privades,  i no expressió d’un conflicte públic com la llibertat d’expressió, el dret a la vivenda i a la cultura. 
Enfront d’aquell crit comunitari de “vecino, el problema es de todos”, l’estratègia de dominació ha generat tot un seguit de mecanismes i del qual podríem fer una llarga llista, orientat a destruïr qualsevol forma de relació col·lectiva o comunitària, i ja no tan sòls de lluita, sinò també de vida.

3.- El subjecte-objecte precaritzat.

	L’objecte de dominació capitalista ha estat justament el de reduïr la subjectivitat a no res, transformar a homes i dones, com a la resta de coses en objectes de consum com molt bé explica en Santiago Alba Rico. El subjecte precari es configura a partir d’una realitat que el supera, que li és inabastable i per tant que no li permet explicar-se-la ni explicar-se a ell mateix. Simplificant podríem dir que el subjecte precari és conscient de la destrucció de la vida, de que aquest ritme de consum i explotació no pot ser bó i de que la vida als barris i a la feina està pitjor. Alhora, però s’ha cregut completament que no hi ha res a fer, o que qualsevol cosa que es faci no té cap futur. Malgrat que sàp que el món està fatal, ha acceptat l’arbitrarietat d’uns quants com reguladora de la vida. I finalment, ell mateix ha cedit o s’ha deixat encantar per les “meravelles” d’aquest sistema que si no et treuen de la merda com a mínim et distreuen. Contradicció que viu més o menys intensament, més o menys col·lectivament.
	Els subjectes som precaris, fonamentalment, en tan que incapaços d’explicar-nos i incapaços de respondre al que ens passa, incapaços, en definitiva, d’erigir-nos com a subjectes (des-objectivitzar-nos). I no ens podem explicar el que (ens) passa ni tampoc respondre’l perqué justament qualsevol explicació o resposta necessariament ha de ser col·lectiva o comunitària. La nostra incapacitat fonamental és la de no poder explicar-nos la realitat ni afrontar-la col·lectivament o comunitariament. I crec que aquí és on se’ns planteja una altra problema greu, si més no polèmic i dificil, el del dret a la individualitat,  el de com afrontem la diferència quan aquesta trenca lo col·lectiu, o quan no estem preparats o preparades per a integrar-la en al construcció de lo col·lectiu o comú. O bé preguntant-s’ho de diferent manera, de quina manera la individualització, que també patim/gaudim nosaltres, afecta a la precarietat de les nostres vides i de les nostres lluites.

4.- L’autoorganització: col·lectivitzacions de subjectivitats i comunitarització de la vida.
Una crítica a les resistències col·lectives o afins:
D’entre els darrers episodis de resitència a la precarització a al nostra ciutat, a mi m’han cridat especialment l’atenció mobilitzacions com les del Forat de la Vergonya, i en menor mesura algunes de la Plataforma Veïnal contra l’Especulació. Crec que la diferència fonamental entre aquestes i d’altres mobilitzacions com les del 12-O o la resitència en diferents desallotjaments han estat el de fet de ser protagonitzades per comunitats; que  aquestes lluites possessin en moviment relacions de molt de temps, alhora que incorporant noves, i en definitiva donguessin la impressió d’estar molt trabades amb la vida, amb la realitat d’aquells llocs. En canvi, des del meu punt de vista, les resistències col·lectives o afins (les nostres per entendre’ns) no han sapigut trobar la manera de trabar-se amb la vida, més aviat em dóna la impressió de que mobilitzen pel pensament i no per la vida. Ens mobilitzarem pel desllotjament de l’Hamsa o l’Ateneu perqué pensem que s’ha de fer, però no perqué haguem generat unes complicitats fortes que ens empenyin a fer-ho, que convereteixin en vital aquest fet. Més evident encara se’m fa aquesta reflexió en el cas de les manifestacions del 12-O, per citar un  altre exemple.
Evidentment que les lluites posades com a exemple tenen les seves particularitats que les fan diferents, i encara que desconeixent-les bastant, crec que serveixen per entendre la precarietat del nostre protagonisme en lo social.
La generació de subjectivitats comunitàries
Com assenyalava en parts anteriors d’aquest text, la transformació urbanística del nostre entorn és un dels aspectes de la precarització de les nostres vides. La remodelació de les nostres ciutats i del territori comporta la nostra desaparició (invisibilització), però no tan sòls la nostra sinò també la d’altre molta gent, conscient, en certa mesura, dels interessos d’aquesta nova transformació de l’entorn.
El conflicte urbanístic, de remodelació de ciutats i construcció de grans infrastructures, ens ofereix la possibilitat de tornar a (re)trabar-nos amb la vida. La remodelació de ciutats i la construcció de grans infraestructures, més enllà d’operacions especulatives, són també la construcció d’un nou escenari per la vida (o la mort); des de la perspectiva capitalista aquesta nova transformació resulta imprescindible per a continuar garantint l’acumulació de beneficis, però igualment és vital per a nosaltres en tant que la seva consolidació implica practicament la nostra desaparició. però en la mesura en que aquesta transformació no ens afecta tan sòls a nosaltres (subjecte col·lectiu) sinò a més gent, és possible la generació de subjectivitats i resitències comunitàries, autonomament a cada lloc.

La necessitat de generar aquestes subjectivitats comunitàries rau en:
l’evidència que nosaltres sol@s no tenim capcitat d’incidir en la nostra realitat, i que tampoc és, crec, la nostra voluntat incidir de manera individual o grupal, sinò d’extendre reflexió i acció.
creiem que les formes autoorganitzatives, autogestionàries i assambleàries són les més díficilment integrables pel poder, alhora que poden ser assumides per molta gent.
les subjectivitats comunitàries poden ser un espai on escampar i confrontar debats de les subjectivitats col·lectives o afins.
El conflicte pel territori no explica ni molt menys tota l’estratègia precaritzadora de la vida, ni és més central que altres manifestacions de la precarització com el treball, el consum, la psiquiatrització, la mobilització forçosa de poblacions, els assassinats massius, ... La única avantatge del conflicte urbanístic és la de posar-nos un escenari tangible en el que visibilitzar les contradiccions i envoltat de subjectivitats amb les que trobar-nos.

Aprofundir en les subjectivitats col·lectives (afinitat).

 No tot, evidentment s’ha de reduïr al conflicte urbanístic o a la generació de subjectivitats comunitàries. Lògicament, en la mesura en que continuen havent-hi subjectivitats col·lectives capaces de generar discursos molt més complexos que les subjectivitats comunitàries i visibilitzar conflictes en més àmbiots que el de la transformació física del nostre entorn, aquestes subjectivitats s’han d’activar i generar visibilitzacions, pràctiques quotidianes i reflexions sobre el conflicte.