INFORME D’AVALUACIÓ 
DEL  PROJECTE D’ORDENANÇA DE MESURES PER FOMENTAR I GARANTIR LA CONVIVÈNCIA CIUTADANA A LA CIUTAT DE BARCELONA
Aprovat el 9 de novembre de 2005

Observatori del Sistema Penal i els Drets Humans de la Universitat de Barcelona. 
Grup de recerca Consolidat, reconegut per la Generalitat de Catalunya. Resolució del DURSI de 19 d’octubre de 2005.

INTRODUCCIÓ

1.	Introducció
1.1.	El civisme: model de ciutat o eugenèsia?
1.2.	Política social o actuació policial?
1.3.	Escombrar les petites molèsties o construir un model de ciutadania?

2.	Sanció dels “problemes socials”
2.1.	Comentaris generals de l’articulat
2.2.	Comentaris específics de l’articulat
2.2.1.	 Persones immigrades
2.2.2.	 Menors
2.2.3.	 “Trilers” de les Rambles
2.2.4.	 Captaires, neteja-parabrises i treballadores sexuals
2.2.5.	 Comerç i prestació de serveis ambulants
2.2.6.	 Persones sense sostre

3.	Vida pública “intervinguda”
3.1.	Comentaris generals de l’articulat
3.2.	Comentaris específics de l’articulat
3.2.1.	Coartació dels desenvolupament de la vida social i associativa de la ciutat
3.2.2.	Silenciació de la dissidència política i social. Repressió de formes alternatives de cultura.
3.2.3.	Intent de substitució del social per part de l’administració pública. Foment de la “delació” ciutadana.

4.	Conclusions

1.	Introducció

1.1. El civisme: model de ciutat o eugenèsia?

El Projecte d’Ordenança de Mesures per fomentar i garantir la convivencia ciudadana a la Ciutat de Barcelona (a partir d’aquí, Ordenança) es recolça en el concepte de “civisme”, tot i que aquest no és definit al text de la normativa. La Història, la Filosofia i la Ciència política, en canvi, sí han definit de manera àmplia què ha d'entendre's per aquest concepte. Així, per exemple, les al·ludides disciplines han assenyalat que el “civisme” és una qualitat que pertoca a la ciutat, però més en concret, al model de ciutat que es pretén construir (cfr. referent a això Bobbio, Dizionario de Política). Així mateix, el concepte de “civisme” es correspon amb el “de civilització” el qual es defineix com “conjunt d'idees, ciències, arts i costums que formen i caracteritzen l'estat social d'un poble” (idem). El “civisme”, per tant, constitueix un concepte molt més ampli que el que està estretament vinculat a certs comportaments individuals com ara els que l'Ordenança pretén regular, prohibir i sancionar econòmicament a través d'actuacions de caràcter policial, com s'anirà veient al llarg d’aquest Informe. Pretendre, per tant, que les molèsties ciutadanes s'equiparin al concepte de “civisme” no es correspon amb el model de ciutat, ni de ciutadania que, òbviament, és molt més ampli i complex. 

El que s'ha dit anteriorment esdevé especialment greu si a l'estricte concepte de “civisme” se li associa –com a productor de “l’incivisme”- la problemàtica de la immigració i la conseqüent multiculturalitat que emergeix de la mateixa. I això és el que fa exactament l'Ordenança quan, a la seva pàgina 7 (Exposició de Motius del text aprovat en Comissió de Presidència, Hisenda i Equilibri Territorial de 9 de novembre de 2005), relaciona i vincula com causa-efecte l’esmentada multiculturalitat amb les “formes d’incivisme presents a Barcelona avui”. Consideracions semblants, properes a concepcions xenòfobes, són senzillament inacceptables en una societat democràtica, oberta, plural i, per tot això, sens dubte habitada per diferències i conflictes.

A la mateixa pàgina de la Exposició de Motius també s'afegix que a la ciutat de Barcelona han aparegut fenòmens organitzats de mendicitat, venda ambulant i prostitució que pertorben la tranquil·litat de la vida urbana. Sense perjudici del que es digui més endavant de cadascun d’aquests col·lectius de persones, ara com ara només cal esmentar que es parteix d'una consideració de la pobresa que no podem acceptar. Les consideracions eugenèsiques (de trist record a la Història) vinculades a pretensions de “neteja social”, tradueixen una racionalitat ètic-estètica que pretén escombrar per vies policials, i amb sancions pecuniàries, les petites molèsties d'una societat oberta i plural. 

1.2. Política social o actualció policial?

En conseqüència, i de manera preliminar, pot assenyalar-se que la filosofia que inspira una normativa d’aquest tipus –i que es pot llegir a la seva Exposició de Motius- no penetra en les causes socials i/o econòmiques de l'esmentada conflictivitat urbana (n’hi ha prou en pensar en prostitutes, venedors ambulants, captaires, sense sostre…); només arbitra règims sancionatoris. D'aquesta manera, no només no articula ni preveu una política social que seria allò que caldria esperar si de debò es vol afrontar un determinat model de ciutat i de ciutadania, sinó que fa opaques i invisibles altres mesures municipals existents a Barcelona des de fa temps per a l'atenció social dels col·lectius afectats. Sembla així que s'abandona l'assistència de caràcter social –de tradició municipalista- per a que només s'impulsi un tractament merament disciplinari i sancionador de la pobresa. I això pot comprovar-se si tenim en compte que, excepte algunes disperses i tímides al·lusions a mesures de caràcter social, l'Ordenança només dedica, de manera integral, un article (el núm. 80) a les mesures de caràcter social. En aquest sentit, cal destacar que el paulatí allunyament que tot això suposa de les disposicions contingudes a la Carta Municipal i a la Carta Europea de Salvaguarda dels Drets Humans a la Ciutat on, al seu art. IV, “Protecció dels col.lectius i ciutadans més vulnerables” s’estableix que “1. Els col·lectius i ciutadans i ciutadanes més vulnerables tenen dret a gaudir de mesures específiques de protecció”.

I, vinculat precisament a aquest allunyament de mesures de caràcter social, l'Ordenança aposta per un model policial. En efecte, pot comprovar-se a través de la lectura de les disposicions del Títol III de la normativa, que serà la Policia Municipal en primer terme, i els Mossos d'Esquadra després, els qui s'aplicaran contra els més vulnerables des del punt de vista socio-econòmic. L'aposta per un model semblant, per a que no en quedi cap mena de dubte, s'exemplifica en la manera en què s’empra el llenguatge, de forma especialment dura, com el que s’utilitza a la pàg. 12 de la Exposició de Motius:

“Sí que es pretén, en tot cas, perseguir amb tota contundència aquelles conductes que s’enmarquen dins d’una mendicitat agresiva o aquells comportaments que puguin ser paral.lels i que generen conductes de pressió, intimidació o coacció sobre les persones, com pot ser la neteja no sol.licitada dels parabrisas dels automòbils, imposant en aquest cas dures sancions. Així mateix, es persegueix erradicar, principalment per motius de seguretat, aquella mendicitat…”.

Poc més pot afegir-se a aquesta mena de llenguatge i intencions de la normativa municipal projectada. Només caldria afegir la incoherència que suposa perseguir amb sancions econòmiques en situacions de pobresa

1.3. Escombrar les petites molèsties o construir un model de ciutadania?

A més a més del que s'ha assenyalat, cal destacar que si de debò amb l'Ordenança es vol afrontar un model de ciutat i de ciutadania no abordi problemàtiques com ara: 

-	Les obres que entorpeixen la circulació automobilística i contribueixen a la contaminació.
-	L'especulació immobiliària (que realment afecta al problema de l'habitatge especialment dels joves i ancians,  i que requeriria una atenció prioritària si es pretén un model social de ciutat/ciutadania).
-	La contaminació ambiental produïda pels vehicles, camions, autobusos i/o per les grans empreses que contaminen l'aire. Alhora la manca de transport públic que atenuaria de forma significativa aquesta problemàtica.

En síntesi, els grans sectors econòmics ni tan sols s'esmenten. L'ordenança només es dirigeix a les “petites molèsties”, és a dir, a la pobresa que molesta, a la pobresa que “es veu”. I és allí, llavors, d’on sorgeix el seu caràcter classista i discriminatori que, en tot cas, no pot ser qualificat ni progressista ni d'esquerres.

2. La sanció dels “problemes socials”

Una de les característiques més destacables que es despren de l’articulat d’aquesta ordenança és el de “castigar” mitjançant multes aquells col·lectius més vulnerables i les formes de vida que en moltes ocasions permeten la seva supervivència. D’aquesta manera, s’està configurant una mena de ciutadania de segona que principalment es té en compte per a ser multada i per a que “desaparegui” de l’espai públic ja que la seva presència pot pertorbar la convivència del “bons ciutadans”.
	Fa pocs anys l'objectiu dels governs era acabar amb la “inseguretat ciutadana”, ara és “l'incivisme”, fent referència a les “regles bàsiques de convivència”. D'aquesta manera la intervenció de l'administració cada vegada penetra més en la vida privada dels ciutadans i la regulació de les seves conductes i formes de vida.

	Aquesta Ordenança constitueix un mecanisme de control dirigit a conformar barreres de contenció per aïllar determinats grups social catalogats com “perillosos”, “incívics” o “que poden pertorbar la convivència” dels “bons ciutadans”.
	Com ja s'ha apuntat, els mitjans de comunicació han anat creant a la ciutat de Barcelona determinades imatges afavorint la configuració de rols i estereotips socials de les conductes “desviades” que molesten o que van en contra de la convivència; els mitjans de comunicació han construit inquietuds socials i han propiciat la demanda de polítiques criminals en un sentit repressiu per acabar amb aquestes conductes. Amb aquesta legitimitat “construïda a cop d'emergència” apareix una Ordenança que fa ús de la sanció com a prima ratio, com a poder pacificador de les inquietuds socials per aportar una resposta “contundent” a les demandes ciutadanes i d'aquesta manera demostrar a la ciutadania que l'Ajuntament ostenta el poder sobre el govern de la ciutat. De l'articulat de l’Ordenança se'n desprén que qualsevol activitat realitzada a l'espai públic que no compti amb l'autorització de l'Ajuntament és prohibida (art. 20, 23, 27,  46, 50, etc.) 
	La utilització de les sancions com a prima ratio suposa un ús simbòlic de l'activitat “castigadora” de l'Administració i s'amaga els veritables conflictes socials que hi ha darrera les anomenades conductes “incíviques”. Es tracta d'una Ordenança utilitarista, eficientista i populista que dona lloc a l'abús de la intervenció punitiva legitimada en la seva funció preventiva. Es tracta d'un tipus d'intervenció estabilitzadora “de la convivència” que amaga la seva intenció de mantenir un consens acrític en una societat amb grans diferències i problemes socials.
	Les sancions proposades per la Ordenança per castigar les conductes “incíviques” permeten la fugida i des-responsabilització dels poders públics de resoldre veritablement els problemes socials ja que d'aquesta manera es dona una protecció només aparent, i no real, dels bens jurídics protegits.
	Aquesta Ordenança, seguint els criteris de la criminologia de dretes sorgida als Estats Units a les dècades dels vuitanta i noranta -i posteriorment importada a Europa a través d’estats com Gran Bretanya- trasllada les conductes objecte de control. No es centra en la lesió, en el dany del bé jurídic protegit que puguin causar, sinó en el perill d'aquestes, per tant els esforços seran dirigits a la contenció del risc.
	Aquests plantejaments es tradueixen en l'abandonament de la filosofia de la intervenció cas per cas ja que es pensa el risc com un fenòmen col·lectiu. L'objecte de control són aquells grups o “categoria” de persones dotats d'una particular “perillositat”: immigrants, grups de joves, “trilers”, captaires, netejavidres, prostitutes i venedors ambulants.
	Com diu Wacquant, ens trobem en una societat cada vegada més copsada per un nou sentit comú penal que tendeix a criminalitzar la misèria.
En aquest punt, cal recordar que els dèficits de la política social, no han de ser substituïts amb la “contundència” d'una ordenança municipal com la que ens ocupa, que pretén acabar amb els petits conflictes qüotidians mitjançant una norma administrativa sancionadora.
Moltes de les mesures establertes a l'Ordenança generen una exclusió i marginació més gran i fonamentalment penalitzen, estigmatitzant i criminalitzant, encara més els col·lectius més desfavorits, per molt que es tracti de “maquillar” els enunciats. Fomentar i mantenir la “convivència” només és possible si realment es conviu, es comparteix, es respecta i no s’exclou.

2.1. Comentaris generals de l’articulat
	
L'objectiu d'aquesta ordenança és la gestió de l'espai (art1), d'aquesta manera es prioritza la preservació de l’espai públic davant les necessitats i els drets de les persones, especialment dels col·lectius més vulnerables com ara  menors, persones immigrades, treballadores sexuals, captaires, sense sostre... i en general aquelles persones que tracten de guanyar-se la vida fora del mercat laboral reglat, ja sigui per que no hi han tingut accès o perquè davant les precàries condicions que ofereix els és més rentable.
	Els fonaments de la regulació que s'esmenten a tots els capítols com a justificació de les mesures sancionadores que s'estableixen a continuació són extremadament amplis i moltes vegades  manca una relació causa efecte. Només s'entenen per a donar una cobertura “políticament correcta” a mesures difícilment justificables. 
	De manera general pot afirmar-se que l'ordenança permet una gran discrecionalitat als agents (de la Guardia Urbana i els Mossos d'Esquadra) aplicadors de la normes ja que són nombrosos els articles que  defineixen les conductes punibles de manera massa àmplia o indeterminada. Així es fa ús de l'analogia (“Especialment, aquesta secció tendeix a protegir les persones que són a Barcelona davant conductes que adopten formes de mendicitat insistent, (...) o qualsevol altra fórmula equivalent” (art.34), també es prohibeix l'oferiment de serveis com ara el tarot, els massatges i “altres activitats anàlogues”. (art. 54) També es prohibeixen la realització d'activitats totalment indefinides com ara “activitats de qualsevol tipus” (art. 35.4) . D'altra banda, també deixa la punibilitat d'una conducta a l'apreciació subjectiva de l'agent que hagi d'imposar la sanció (art.46.2). En aquest mateix sentit, es sanciona la realització d'una activitat de manera “indirecta” (art.35.3, art.39.1) o el fet de participar “passivament en la realització de conductes antijurídiques”(art.17). On posaran els agents el límit de la definició d'aquestes “conductes antijurídiques”?. Aquesta gran discrecionalitat establerta per la ordenança suposa la vulneració de la seguretat jurídica de les persones a qui se'ls aplicarà la norma podent arribar a produir-se situacions arbitràries o discriminatòries.
	Un altra característica d'aquest projecte d'Ordenança, com ja hem comentat, és la sanció de conductes no per la culpabilitat “de l'infractor” o en una major lesió dels bens jurídics protegits sinó inspirades en el principi de responsabilitat objectiva. Així es justifica l'especial sanció dels “grups de menors”(art.16.3), dels “netejavidres”(art. 36.3) o dels “trilers”, que com diu el projecte d'Ordenança seran sancionades “en qualsevol cas”.(art.28.2) 

2.2. Comentaris específics de l’articulat

A continuació analitzarem els diferents preceptes de l’articulat d’acord amb el col·lectiu de persones que s’hi veu sobretot afectat:

2.2.1.  Persones Immigrades
	
	Entre les persones destinatàries de les sancions que preveu aquesta ordenança trobem en un lloc més que destacable a les persones immigrades, sobretot, aquelles que es troben residint a Barcelona “sense papers”. Davant la impossibilitat d’obtenir una feina en el mercat laboral formal aquestes persones es veuen abocades a escollir estratègies de subsistència fora dels circuits econòmics reglats com ara la mendicitat, la venda ambulant, la prestació de serveis o la prostitució. En tant que les persones que principalment realitzen aquestes ocupacions, són principalment estrangeres, pot establir-se que aquesta ordenança és discriminatòria. D’altra banda, en tant que l’estatut jurídic de les persones “sense papers” establert per la Llei d’estrangeria els impedeix accedir als recursos i les ajudes socials, sembla que per aquest col·lectiu només quedarà la pena de multa per a situacions en que potser el més adient seria la intervenció social. 
	Es tracta d’una discriminació indirecta, ja que aquesta no es desprèn del seu articulat, però si de l’aplicació pràctica de la norma. 
	Ja des de l'exposició de motius es relaciona de manera perillosa la multiculturalitat amb l'incivisme. Al llarg de l'articulat de la Ordenança, la normativa va especialment dirigida a sancionar les conductes i opcions de vida principalment realitzades per les persones immigrants (pot dir-se que la població immigrant ha passat a ocupar les capes més baixes de la societat i per aquesta raó a tenir gairebé el monopoli d'aquestes activitats, fa uns anys ocupades per població autòctona.)
	Si que es fa especial menció a les persones immigrants a l'article 13 de la Ordenança on s'instrumentalitza la seva situació de vulnerabilitat de legal i de manca de reconeixement de drets que els suposa la situació d'il·legalitat propiciada per la normativa d'estrangeria per a fomentar entre aquest col·lectiu la delació. 

2.2.2. Menors

Els menors, lluny de ser especialment protegits per aquesta Ordenança com es predica en la menció dels bens jurídics protegits com a justificació de la punició d'altres conductes, són considerats un col·lectiu al que freqüentment es fa al·lusió per a ser subjecte de sanció.
És especialment paradòjic que a l'article 16 s'esmenti com a especial supòsit a sancionar el fet que la conducta antijurídica sigui realitzada per “grups de menors”, quan el fet d'ésser menor d'edat a la resta de l'ordenament jurídic es té en compte per a l'aplicació d'una menor punició de les conductes, per al projecte d'ordenança sembla gairebé un agreujant. Cal afegir que resulta preocupant allò que pugui ser entès com assetjament a efectes d'aquesta ordenança, sense que tal concepte sigui propi de la Jurisdicció de menors. Segons el que s'entengui per tal concepte, i donat el poc marge existent fora de la jurisdicció, preocupa que se es sancionin veritables minúcies.
També és especialment greu la sanció de “tots” els membres del grups de menors tant si han participat de forma activa o passiva en la conducta antijurídica (art. 17.2), com ja hem dit es tracta de la imputació objectiva de tot el col·lectiu sense que calgui demostrar culpa o responsabilitat. Aquest fet fomenta la criminalització i estigmatització cap a les “colles” o “grups de joves” que s'acostumen a reunir a l'espai públic, ja que no es limita a sancionar conductes individuals, sinó que els cataloga com a “grup perillós” que cal sancionar.
De manera més general cal esmentar com configura el projecte d'ordenança la responsabilitat de menors d'edat. D'aquesta manera l'article 82 –en els seus números 5 i 6-  bàsicament indiquen que: “la assistència als centres d'ensenyament educatius durant l'educació bàsica obligatòria és un dret i un deure dels menors d'edat de sis a disset anys. La Guardia Urbana intervindrà en aquells supòsits en que els menors d'edat transitin o rondin en espais públics o privats durant horari escolar. 
Així la Guardia Urbana sol·licitarà la seva identificació, indagarà els motius pels que no està al centre, i el conduirà al seu domicili o al centre escolar on estigui inscrit (...). Sens perjudici de que el lloc més adient per aquest menors, en hores lectives, pugui ser el centre docent, no s'ha d'atemptar d'aquesta forma a la llibertat individual, sobretot quan parlem de joves de 16 o 17 anys. Si a un adult, no se'l pot obligar a assistir a la feina, no sembla proporcional que a un estudiant se l'obligui a assistir a la “seva”, per molt que es faci referència a “l’interès superior del menor”;.
De manera general preocupa  el grau d'intervencionisme de l'administració en la vida dels menors, sobretot quan no s'especifica si  existeix un límit d'exclusió per sota dels 14 anys –per analogia al sistema penal de menors- . La idea ha de ser la no intervenció sancionadora per sota de certa edat.

2.2.3. “Trilers” de les Rambles

El capítol tercer del projecte prohibeix l'oferiment de juguesques que comportin apostes de diners. Amb aquesta prohibició, l'administració està entrant a l'àmbit de la voluntat i a la capacitat d'elecció dels ciutadans. A més a més es tracta de conductes comunes en molts àmbits i socialment acceptades.
L'article 28.2 considera com a agreujant de la conducta el fet de que la “juguesca” suposi “un risc de pèrdua més enllà del 	que és habitual en tot joc d'atzar” sense establir en cap moment quina és la “quantitat habitual que es perd”, (es poden perdre quantitats milionàries en loteries, apostes esportives, etc). D'aquesta manera, l'increment de la sanció queda una altra vegada en mans dels criteri de l'aplicador de la norma, perjudicant la seguretat jurídica de la persona sancionada.
En aquest mateix article s'estableix també que independentment que la conducta suposi o no un perjudici per als ciutadans que han accedit a la juguesca, el “trile” serà sempre sancionat com a infracció molt greu, recorrent un altre vegada a una norma d'imputació de la responsabilitat objectiva.
La raó fonamental d'aquest article hauria de ser evitar l'estafa de ciutadans (sobretot turistes) que poden arribar a perdre grans quantitats de diners en aquest tipus de juguesques però amb aquesta normativa, en comptes de protegir els drets dels ciutadans, s'està sancionant directament una forma de vida, una forma d'aconseguir ingressos econòmics al marge de la intervenció de l'Estat. Una forma de vida que des de fa molts de temps forma part de la vitalitat de les Rambles de Barcelona.
En aquest capítol destaca també el fet de que s'atorgui als agents la potestat de requisar els fruits de la conducta infractora. Davant d'aquest supòsit es planteja l'interrogant del criteri que seguiran els agents per entendre els límits de la quantitat a intervenir.

2.2.4. Captaires, neteja-parabrises i treballadores sexuals

Al capítol cinquè del projecte d'Ordenança es regulen dos dels punts que han portat més polèmica mediàtica i en la negociació política de la Ordenança. De fet, ha estat el capítol que ha patit més modificacions respecte a la seva redacció inicial a l'Avantprojecte, no tant en el seu contingut o finalitat com en les formes de fer referència a les conductes sancionables (“Ocupació de l'espai públic per conductes que adopten formes de mendicitat” i “utilització de l'espai públic per a l'oferiment i demanda de serveis sexuals”)  i a l'eliminació de les previsions més descabellades i vulneradores de drets.
En aquest capítol és on apareix de forma més explícita la sanció de la pobresa i les seves formes de supervivència.  La distinció entre ciutadans amb dret a circular lliurement pels carrers sense ser molestats i les persones (enteses com a no-ciutadans) subjectes de ser gestionades, apartades de la via pública i fins i tot sancionades. A la vegada que es desplega la normativa dirigida a perseguir les formes de vida adoptades per moltes persones migrants.
L'objectiu de l'Ajuntament és eradicar els fenòmens de la mendicitat i la prostitució al carrer i així ho posa de manifest als articles 37  i 41.3, i per fer-ho opta per la sanció d'aquestes conductes. D'aquesta manera, més que donar solucions als possibles problemes socials no es fa més que agreujar-los.
Concretament, l'article 35 del projecte d'ordenança  prohibeix un ventall molt ampli de conductes que tot i tractar-se de formes de mendicitat les anomena conductes “sota l'aparença de mendicitat”. Amb aquest article es sanciona aquella mendicitat que genera més rebuig, incomoda o pot pertorbar els ciutadans que transiten per la via pública. D’aquesta manera la normativa fa una mena de distinció entre “pobres passius” (aquells que no molesten) i “pobres actius” (aquells que adopten estratègies diverses per obtenir almoines,  com ara pidolar de  manera insistent, oferir articles com ara mocadors, diaris, etc. per a que la gent aporti la seva voluntat o netejar vidres als semàfors). Per als primers, estan destinats els serveis socials i per als segons, les sancions. (art.36)
Pel que fa a les intervencions específiques (art. 37) previstes en aquesta normativa cal destacar que s'està assignant als agents de la Guardia Urbana i als Mossos d'Esquadra la funció dels serveis socials, és a dir, informar les persones que exerceixen la mendicitat dels llocs on poden acudir per abandonar les seves pràctiques alhora que se'ls dona potestats per sancionar-les.
I finalment, igual que en el cas anterior, l'article 37 preveu la intervenció dels fruits obtinguts del desenvolupament de la “conducta antijurídica”. En aquest punt, primer de tot, cal advertir que l'article no deixa clar quina és exactament la conducta antijurídica ja que al llarg de l'articulat no la delimita de forma adequada, ja que recorre a fórmules obertes i molt àmplies (art 34 i 35). D'altra banda, és totalment il·legítim que l'Ajuntament s’apropiï de les almoines dels pobres!

Pel que fa  al treball sexual, com a la resta d’ordenança l’articulat és massa inconcret i ampli, fomentant d’aquesta manera la discrecionalitat, sinó arbitrarietat, dels agents de l’autoritat per entendre sobre la realització d’algunes conductes.
D’altra banda, el fet de sancionar una conducta depenent de si l’activitat que s’ofereix, sol·licita, negocia o exerceix serà retribuïda o no és una intromissió de l’administració a la vida privada. Aquesta distinció de conductes sancionables depenent de la seva contrapartida pot suscitar que un ampli sector de la societat, les dones i més concretament, les dones immigrants pateixi greus discriminacions. A la vegada, suposa la punició de la conducta depenent de les característiques de les parts implicades, no per la lesió que pugui causar.
	L’únic criteri que tindrien els agents de l’autoritat per iniciar un expedient sancionador a una dona i no a altres seria el fet d’estar al carrer “amb aparença de puta”. D’aquesta manera els agents distingirien a les dones entre aquelles amb aparença “decent” de les putes “indecents” i per tant, sancionables, només per la seva forma de vestir o la seva procedència ètnica.
	Les normes jurídiques que, per estar dirigides a col·lectius majoritàriament integrats per dones, afecten en un nombre major a aquestes suposen una discriminació per raó de sexe (TJCE), com passa en aquest cas.
La amplitud i disparitat dels fonaments d’aquesta regulació fan impossible el seu compliment mitjançant mesures sancionadores. Es tracta d’objectius inassolibles per una regulació municipal que serveixen d’excusa per a la persecució de l’activitat. 
Els fonament de la regulació es basen en la protecció de bens jurídics que poc tenen a veure amb la realitat, com ara “prevenir l'explotació de determinats col·lectius”. L’explotació no s’evita sancionant a prostitutes i clients al carrer, d’aquesta manera, per contra, es fomenta. En conseqüència, augmentarà la vulnerabilitat de les treballadores sexuals i no se solucionaran els problemes de fons, només es tracta d’una “neteja superficial’. No és la naturalesa de la prostitució en sí la que situa a les dones en condicions d’explotació i dependència, sinó les normatives repressives (en matèria de prostitució i estrangeria, i ara les ordenances municipals) que les condemnen a la clandestinitat. I és aquesta clandestinitat la que les exposa a la violència d’organitzacions criminals, clients, etc.
Pel que fa a les conductes prohibides existeix una manca de definició i concreció que afecta a la seguretat jurídica de les persones implicades. Per exemple, fins a quin punt pot entendre’s l’oferiment de serveis sexuals de manera indirecta? Els conceptes reglamentats han d’estar tancats per evitar la discrecionalitat dels que hagin d’executar la norma.
La prohibició de sol·licitar, negociar o acceptar serveis sexuals a l’espai públic pot suposar un decreixement de la capacitat de lliure negociació de les treballadores sexuals. D’altra banda, la sanció de la conducta dels clients difícilment podrà fer-se efectiva perquè els clients passen pel carrer, fan el tracte i marxen, mentre que les treballadores sexuals són les que continuen a l’espai públic a l’espera.
	La sanció d’aquestes conductes per part dels agents de l’autoritat pot ser arbitrària i discriminatòria ja que sospitaran la infracció d’aquesta norma depenent del judici de valor dels agents sobre “l’aparença” de les persones implicades (forma de vestir, trets ètnics).  Aquesta discrecionalitat també pot tenir lloc pel fet de la conducta serà sancionada si es considera que la persona “persisteix en la seva actitud“ (art40), interpretació que quedarà en mans dels agents sancionadors. Per això hem de retornar a la indefinició de les conductes prohibides (per exemple, quan es considera que s’ha deixat d’oferir alguna cosa indirectament?)
	Finalment, la Ordenança no reconeix el dret a la lliure determinació sobre el propi cos en tant que el seu objectiu principal és l’eradicació de l’oferta de serveis sexuals a l’espai públic (art41) alhora que estableix un Pla Integral buit de contingut concret i efectiu.

2.2.5. Comerç i prestació de serveis ambulant
	
	Als capítols vuitè i novè es prohibeix la venda de “qualsevol tipus d’aliments, begudes i altres productes” i la prestació de serveis “com ara el tarot, vidència, massatges, tatuatges i altres activitats anàlogues”.
	La sanció d’aquestes conductes i les que les faciliten (la col·laboració i la compra/demanda) (art. 50 i art. 54) difícilment es correspon amb els bens jurídics protegits i menys amb el manteniment de la convivència (art 29). L’únic dels bens jurídics que es podria veure lesionat seria la “propietat industrial i intel·lectual i la competència deslleial” però entenem que aquests no són drets dels ciutadans  pels que hagi de vetllar l’Ajuntament sinó que són interessos empresarials que d’altra banda, ja compten amb prou protecció (per exemple les desmesurades sancions penals per als delictes contra la propietat intel·lectual)
	D’altra banda, normalment aquestes conductes no suposen un perjudici per la gran majoria de ciutadans, al contrari suposen un servei o una facilitat favorable per als ciutadans-consumidors/usuari. 
	Sancionant aquestes activitats s’està sancionant la forma de vida i d’obtenció d’ingressos econòmics d’aquelles persones que no tenen accés al mercat laboral reglat i d’aquesta forma contribuint una vegada més en la sanció de la pobresa i de la forma de subsistència sobretot emprada per un gran nombre de persones immigrants.

2.2.6. Persones sense sostre
	
	El capítol desè de la ordenança que pretén sancionar l’ús impropi de l’espai públic especialment prohibeix realitzar a l’espai públic aquelles conductes normalment realitzades a l’àmbit privat d’una llar, com ara dormir, rentar-se o banyar-se i rentar roba. D’aquesta manera s’impedeix i sanciona a les persones que no tenen una casa realitzar aquestes activitats quotidianes i necessàries com són dormir i mantenir una certa higiene personal.
	D’altra banda, per atendre les intervencions específiques (art.60) caldrà que l’Ajuntament disposi dels equipaments de serveis socials adeqüats. 	

3. Vida pública “intervinguda”.

“En una país de silencis històrics com aquest, les parets sempre havien estat unes xerraires impertinents. Les de Gràcia, que ja eren autèntics lloros en temps de clandestinitat, continuaven parlant més que mai en temps de globalització. Si un volia estar informat del que es coïa pels racons del barri havia de parar atenció als mil i un cartells i cartellets que n’entapissaven els murs. Cursos, bars, festes, gent que oferia pisos de lloguer, lectures de poesia, manifestacions i concerts, sobretot molts concerts de tota mena, solien ser les matèries habituals de la cartelleria gracienca”.
Rafael Vallbona, Gràcia.

Aquest projecte d’ordenança també s’emmarca en una òptica que entén allò públic com a quelcom que pot/ha de ser privatitzat o “patrimonialitzat” (és a dir, que passa a ser patrimoni dels propis gestors de l’administració). Lo públic deixa de ser un bé comú, propietat de tothom, i esdevé un espai en mans d’uns pocs: ja sigui de les èlits econòmiques, polítiques o burocràtiques.
Per altra banda, no cal oblidar que aquestes ordenances es desenvolupen en el context de la construcció d’un model de ciutat -la “Barcelona, marca registrada”- que promou fins a l’exasperació el terciari més efímer: turisme d’oci i turisme de negocis (fires i congressos). L’espai públic, doncs, s’entendrà com a negoci en el que la ciutadania es concep només com a element passiu que pot/ ha d’ aportar un determinat valor afegit. És el context perfecte per aplicar aquella frase tant popular del nostre passat recent “la calle es mía”, però aquest cop per regular el negoci d’uns pocs.
En aquest sentit, es pot afirmar que ens trobem davant d’una norma intervencionista en la vida quotidiana dels individus i les comunitats; així com també “privatizadora” del propi espai públic de la ciutat. Aquest intervencionisme i el caire privatitzador de l’ordenança poden afectar directament a la vida associativa, social i cultural de la ciutat de Barcelona, caracteritzada pel dinamisme i riquesa del seu teixit.

3.1. Comentaris generals de l’articulat

L’exposat anteriorment pot concretar-se en diferents apartats:

-	Coartació del desenvolupament de la vida social, política, cultural i associativa de la ciutat (Títol I, capítol 4. Organització i autorització dels actes públics; Títol II, capítol 11. Actituds vandàliques en l’ús del mobiliari urbà. Deteriorament de l’espai urbà ).
-	Silenciació de la dissidència política i social; i repressió de formes alternatives de cultura (Títol II, capítol 2. Degradació visual de l’entorn urbà; Títol II, capítol 10. Ús impropi de l’espai públic;).
-	Intent de subsunció i substitució del social per part de l’administració pública; i foment de la “delació” ciutadana (Títol I, capítol 3. Mesures per fomentar la convivència; Títol III, capítol 1).

3.2. Comentaris específics de l’articulat 

3.2.1. Coartació del desenvolupament de la vida social i associativa de la ciutat.

L’autoritarisme i l’actitud patrimonialista de l’administració són les característiques bàsiques d’aquest apartat. En referència a l’organització d’actes públics, l’Ajuntament d’una forma totalment arbitrària -“quan les circumstàncies ho aconsellin”- pot “exigir als organitzadors que dipositin una fiança o subscriguin una pòlissa d’assegurança per respondre als danys i els perjudicis que puguin causar” (art. 14.1), fet que pot provocar que tant sols les grans entitats i/o aquelles més afins a l’Ajuntament, o l’empresa privada, puguin desenvolupar les seves activitats en els espais col·lectius amb normalitat.
	Però encara es va més lluny en aquesta concepció patrimonialista del què és públic. A l’art. 14.2 es diu “Els organitzadors d’actes públics han de vetllar perquè els espais públics utilitzats no s’embrutin i no es deteriorin els seus elements urbans o arquitectònics. En cas de deteriorament, els organitzadors resten obligats a la corresponent reparació, reposició i/o neteja”. Això implica que els serveis de la ciutat (neteja i altres) estan a disposició tant sols d’allò que organitza l’administració. L’administració un cop més s’interpreta aquí com a una font de poder en mans dels polítics i buròcrates que ocupen en cada moment els càrrecs públic i no com a una estructura al servei de i participada per tots i totes. Els serveis ciutadans, ho recordem, en una concepció democràtica de la cosa pública, han de servir tant per a les activitats organitzades per la pròpia administració com per la societat civil organitzada.
	Un altre aspecte preocupant és el caràcter preventiu que apareix en aquest mateix apartat. Així se’ns diu: “l’Ajuntament no atorgarà autorització per la celebració d’esdeveniments(....) (quan) puguin posar en perill la seguretat, la convivència o el civisme” (art. 14.3). Aquest article, no cal dir-ho, crea amplis marges per a l’aplicació de mesures arbitràries i unilaterals.
	Així com també la possibilitat de limitar el dret fonamental de reunió i manifestació amb el redactat de l’art. 14.4. És evident que l’Ajuntament no té competència en aquest camp però si que es percep una voluntat intervencionista en una direcció de definició restrictiva del dret.
S’arriba fins i tot a voler fer recaure sota la responsabilitat dels organitzadors d’actes públics els fets antijurídics que s’hi puguin produir, obligant-los a actuar com a policies. S’intenta obligar els i les ciutadanes a assumir unes responsabilitats i unes pràctiques que no tenen perquè fer seves. Així, “Els organitzadors de qualsevol acte públic de naturalesa cultural, lúdica, festiva, esportiva o de qualsevol altra índole, vetllaran perquè no es produeixin, durant la seva celebració, les conductes descrites en els apartats anteriors. Si amb motiu de qualsevol dels actes es realitzen en l’espai públic les conductes descrites en els dos apartats anterior, els organitzadors dels actes ho hauran de comunicar immediatament als agents de l’autoritat” (art. 62.3). 

3.2.2. Silenciació de la dissidència política i social. Repressió de formes alternatives de cultura.

Sota el paraigua conceptual del “dret a gaudir del paisatge urbà” es pretenen assolir objectius concrets de control i repressió. El concepte no rep cap definició concreta, només se’ns diu que  “és (un dret) indissociable del correlatiu deure de mantenir-lo en condicions de neteja, polidesa i ornat” (art. 19.1). Val a dir que en cap moment s’esmenten el malbaratament d’energia, el transport privat, determinades pràctiques comercials, esdeveniments esportius de massa  o la indústria a la ciutat com a causes d’un paisatge urbà degradat.
	L’única cosa que sembla afectar al paisatge urbà és tot allò que té a veure amb el grafit o la pintada, expressions populars de la política i la cultura urbana. En les ciutats i metròpolis contemporànies aquests han estat símbols de vitalitat del teixit social, l’expressió de tots aquells que no tenen més espai (mitjans de comunicació, publicitat) per expressar-se.
El text diu, “És prohibit realitzar tota mena de grafit, pintada, taca, gargot, escrit, inscripció o grafisme, amb (...) sobre qualsevol element de l’espai públic, així com a l’interior o l’exterior d’equipaments, infrastructures o elements d’un servei públic i instal·lacions en general, inclosos transport públic, equipaments, mobiliari urbà, arbres, jardins i vies públiques en general i la resta d’elements descrits a l’article 3 d’aquesta Ordenança (...)” (art. 20.1).
Aquesta prohibició arriba fins a l’extrem d’afirmar, a l’article 20.2: “Quan el grafit o pintada es realitzi en un bé privat que es trobi instal·lat de manera visible o permanent en la via pública, serà necessària, també, l’autorització expressa de l’Ajuntament”.

També s’adopta una actitud prohibicionista en la difusió a través de pancartes, cartells i fulletons. En l’art. 23.1 se’ns diu que “és prohibida la col·locació de cartells i pancartes en edificis i instal·lacions municipals, en qualsevol espai públic o element del paisatge i el mobiliari urbà o natural, sense autorització expressa de l’Ajuntament”. La informació que no procedeix de l’administració o del sector privat, doncs, és dificultada (i al respecte també caldria recordar l’ús dels mitjans de comunicació municipals – TV, ràdio i butlletins - com a “altaveus” dels discursos dels polítics al govern), i al dependre del parer de l’Ajuntament, pot arribar a ser censurada i criminalitzada.
Però aquesta actitud controladora arriba també a l’espai privat. Així, “igualment, caldrà autorització expressa de l’ajuntament, a més de la del titular del bé afectat, quan el cartell o la pancarta s’instal·li en un bé privat si vola sobre l’espai públic, excloses les pancartes a balcons i altres obertures” (art. 23.2).
En la mateixa línia es situa el tema dels fulletons. Així, “es prohibeix col·locar publicitat sobre la part exterior dels vidres dels vehicles, així com escampar i llançar tota classe de fulletons o papers de publicitat comercial o qualsevol material similar en la via pública i en els espais públics i altres espais definits a l’article 3 d’aquesta Ordenança” (art. 23.5).

Es restringeix el repertori d’acció dels moviments socials criminalitzant certs comportaments àmpliament estesos com poden ser les acampades o inventar nous usos pels espais públics de la ciutat (com per exemple treure les aules fora dels espais escolars/universitaris). Alguns dels “usos impropis” que es citen en l’ordenança són “acampar a les vies i els espais públics, acció que inclou la instal·lació estable en aquests espais públics o els seus element o mobiliari en ells instal·lats, o en tendes de campanya, vehicles, autocaravanes o caravanes, llevat d’autoritzacions per a llocs concrets. No és permès tampoc dormir de dia o de nit en els espais (...)” (art. 58.2.a). Aquesta restricció d’usos afecta també, com tractem a l’altra part de l’informe, a col·lectius exclosos de la societat.

3.2.3. Intent de sustitució del social per part de l’administració pública; i foment de la “delació” ciutadana.

Seguint el model de la construcció de la “Barcelona-marca registrada” es pretén fomentar un model de ciutadania passiva i identificada amb l’actuació de l’administració local. El que no entra en aquest cercle passa a ser un no-ciutadà. Per tot això s’activarà una  gran campanya de publicitat i marketing (art. 7).
	I finalment, el reclam a la participació ciutadana, restringida al llarg de tota l’ordenança a un paper de pura delació, com ho demostra la insistència en la denúncia d’actes incívics (art. 7, 11, 13, 76, 77, 79)

4. Conclusions

A més de tot el que s'ha dit al llarg d’aquest Informe, com a Conclusions podem assenyalar les següents de manera molt esquemàtica:

1)	 No és justificable l’elaboració d’una normativa d'emergència com aquesta, i menys en una ciutat com Barcelona. La realitat de la ciutat dista molt de les imatges (molts cops construïdes pels mitjans de comunicació)  que la presenten “degradada” i invivible. Una ciutat oberta i vital, preocupada pels drets individuals i col.lectius, no pot ser en cap cas igualada al “caos”, com sembla que l’Ajuntament vol fer creure a la ciutadania. 

2)	 El que si que preocupa quotidianament a la població barcelonina són qüestions que en cap moment es plantegen a l’Ordenança i, en les quals, si que caldria una intervenció urgent i decidida de les administracions públiques: l’especulació immobiliària que provoca grans dificultats d’accés a la vivenda a grans capes socials (en especial joves i ancians); la precarietat laboral cada cop més normalitzada; els problemes de mobilitat per la falta de transports públics... 

3)	 Aquesta normativa amaga altres preocupacions socials que, encara que de forma tímida, l’Ajuntament si que ha anat atenent - l’assistència a menors, immigrants, ancians, pobres i altres col·lectius socials-. Les citades intervencions, ara amb una Ordenança merament repressiva, s’invisibilitzen. D’aquesta manera, sembla anunciar-se una renúncia a les mesures de caràcter social i la seva substitució paulatina per mecanismes estrictament policials que suposen un retorn a l'època de la “perillositat social”, que pensàvem feliçment superada. 

4)	 Exemple de tot això és la utilització –permanent en la redacció de l'Ordenança- de la paraula “prohibir”, deixant-se en mans de la Policia (és a dir, de la primera instància d'aplicació del Sistema Penal) el que haurien de ser competències d'altres operadors de la Política Social.

5)	 Davant una situació com aquesta, ens preguntem: Es pensa en els efectes estigmatitzants de les dinàmiques que impulsa l’Ordenança, pel fet que suposa la criminalització de determinats grups socials com captaires, prostitutes, pobres, sense sostre…?

6)	 I, en un altre ordre de consideracions: per què aquesta rapidesa en la tramitació? A què respon la urgència d’aprovació d’una mesura de tal embergadura que suposa un canvi de rumb en la concepció de les polítiques municipals? On queda la participació ciutadana i el debat amb els actors implicats?

7)	 És cert que l'Ordenança constitueix una resposta “d'emergència” a la passada campanya d'estiu de tipus mediàtic impulsada per algun mitjà de comunicació? 

Per a finalitzar, hem d'afirmar que no s'ha produït un debat ciutadà sobre una qüestió tan cabdal com la que s'aborda en aquest Informe i que afecta, veritablement, al model de ciutadania que es pretén. En aquest sentit, afirmem que la ciutadania hauria de poder construir des del debat i la participació les polítiques públiques que afecten la seva quotidianetat. Caldria que abans de presentar una mesura com l’Ordenança que tenim entre les mans s’activéssin les instàncies pertinents perquè totes les persones que viuen o transiten per Barcelona poguéssin opinar de manera serena, amb calma, i no amb terminis urgents i peremptoris; en definitiva, sense haver de respondre a emergències construïdes mediàticament.

Per tot això, l’OSPDH entén que el text del Projecte d'Ordenança s'ha de RETIRAR. I, en tot cas, sol·licitem a l’Ajuntament de Barcelona que promogui en els seus Districtes fòrums de discussió i altres instàncies per a que s'escolti a la ciutadania. Així com també exigim que es tingui en compte l’opinió de la pròpia societat civil organitzada de la ciutat en l’elaboració i implementació de qualsevol política pública, i en concret, aquesta que tenim entre mans.