Què és el que volem dir, quan parlem del Comerç Just?, i que estem dient en realitat. Podem incorporar en el comerç el principi de justícia, o en canvi és a l’inrevés, fem de la justícia una mercaderia més, un objecte de consum, un pretext pel comerç? Podem avançar quelcom, entre el nominalisme i la metàfora?...

Potser, quan anomenem el “comerç just” per a designar el peculiar intercanvi que portem a terme a l’hora de consumir, el que volem dir, el que volem introduir, és un principi de justícia en el comerç, el que empaitem son unes relacions d’intercanvi justes, el que volem, en definitiva, és realitzar allò que desitgem,. Però dit això, la qüestió que plantejo és una simple verificació: és realment possible realitzar aquest desig?, és pot introduir aquesta mateixa necessitat de justícia en el comerç?, El comerç pot satisfer aquesta necessitat, i llavors, perquè no ho fa? 
La contestació fora afirmativa sempre i quan aquest concepte de justícia és pogués verificar en el doble sentit de la relació, és a dir: tenir la certitud que tant per un cantó com per l’altre, aquest intercanvi és just, i que les diferents figures que hi participen: productor, venedor, consumidor, compleixin aquesta fita. Però la nostra necessitat, com malauradament podem comprovar, en el comerç mai la podrem assolir. 

Per poder satisfer les necessitats, en aquesta societat, hem de recórrer al mercat, però abans de poder consumir hem de vendre alguna cosa –el qui la té–, per exemple: la força de treball... En el cas d’un productor, que no és auto suficient (doncs si fos així seria un cas aïllat), i deixant de banda les qüestions relatives a la seva producció (l’obtenció de la matèria primera i  la mà d’obra), aquest productor ha de bescanviar, ha de convertir-se en venedor, li cal vendre, convertir el seu producte en una mercaderia, perquè la mercaderia que hi obté a canvi: el diner, l’hi permet esdevenir consumidor, per obtenir allò altra que precisa. De la mateixa manera, qualsevol altre consumidor, l’hi cal vendre la seva força de treball per obtenir-hi diners amb que poder consumir. 
La peculiaritat d’aquest mercat capitalista, fa que les diferents figures que intervenen en l’intercanvi (productor, venedor, consumidor) no solament és desplacin regularment d’una figura a l’altre, sinó a la vegada, aquest son mercaderies bescanviades per un equivalent general, per una altra mercaderia intermediària anomenada diner. Aquests intercanvis, expressen i traslladen les relacions de dominació social, i res tenen a veure amb la nostra necessitat de justícia.
Llavors, com podem afirmar que en aquell pa ponderat del millor sègol i llevat no s’hi oculta l’escarni. Qui ens pot assegurar que aquesta mercaderia, un cop bescanviada no incorporarà l’explotació o el fruit de l’abús i la privació. Aquest propòsit és així mateix una quimera. 
Que hi volem apel·lant a la justícia? Quan tractem d’acostar-nos a la justícia, per un cantó, procurem (deixant de banda d’altres consideracions) que aquesta mercaderia no incorpori aquells valors que més rebutgem i que per contra tingui aquells, altres que defensem. Però, com sostreure, a la mercaderia, de les exigències del mercat, de la rendibilitat, de la “lliure competència”,  etc. Això, és força difícil, però sembla encara més difícil preservar aquest pa de ser intercanviat per un vulgar tros de paper desconegut, del que no li coneixem cap altre valor que no sigui el seu valor de canvi. 

La superfície del problema és en aquesta mercaderia, en la seva tasca de valor de canvi equivalent que tant l’hi permet “representar” el valor del millor pa com el del treball més execrable, en la transformació de la seva qualitat a la d’objecte principal i finalitat de l’economia, i en la seva possessió com a màxima expressió de la riquesa social.   
Tornant al cas en qüestió, ho podem verificar. Quan pretenem introduir (incloure) aquest principi de justícia per l’altre cantó de la relació, és a dir, volem allò mateix que el consumidor vol obtenir del productor també ho pugui obtenir el productor del consumidor, l’únic que podrem verificar és la impossibilitat de traslladar-hi aquest principi. Doncs allò que podem oferir-l’hi a canvi de la seva mercaderia, una fracció del nostre sou, no és res més que la manifestació de la misèria social, el fruit de la nostra despossessió i explotació. Senzillament, l’existència d’una intermediació forçosa i abstracta entre els homes i dones és completament refractaria a transportar-hi qualsevol principi de justícia, ven al contrari, en aquesta mercaderia portadora anònima tant del crim com del criminal, hi reposa la injustícia social. 

Si allò que domina a l’intercanvi és precisament l’abstracció de tot allò que rebutgem i que desitgem, llavors, com podem parlar de “comerç just” quan, com a mínim, més de la meitat de la relació no pot assolir l’enunciat? Quin sentit pot tenir qualificar de just un comerç que no pot dur a terme, aquest desig de justícia? És que potser confonem el que fem amb el que volem? En qualsevol cas em fa l’afecte que aquesta metàfora no ens és útil per denominar les peculiars relacions d’intercanvi a les que estem sotmesos, ni pot representar la nostra necessitat de justícia. Per tant, us proposo, fent costat d'altres organitzacions que també lluitant per establir unes relacions justes, a fi d’abolir mercaders i mercaderies, un abandó d’aquesta nomenclatura, que sense ser una solució, si més no, no ens confongui i com a mínim ens allunyí de falses metàfores i esperances.

karai