MANIFEST MAYDAY2004

Primer de maig del 2004. MayDay! MayDay!
Contra la precarització de la vida... els i les precàries ens rebel·lem.
 
Som precaris i precàries, atípics, temporals, mò`bils, flexibles.
Som la gent que està a la corda fluixa, en equilibri inestable.
Sense feina estable, sobreexplotades.
Amb la casa hipotecada, o pagant un lloguer que ens ofega.
O okupant per no dependre del diner o mangant al super o colant-nos al 
metro.
Som com tu.
Negociem amb la realitat, dia a dia, la nostra subsistència.
Tenim la vida fragmentada, feta de retalls, un puzzle impossible.
Sovint, de matinada, sentim la solitud i no sabem què serà de nosaltres.

Volem fugir de la precarietat, però aquesta també ens ha ensenyat 
algunes coses.
A no suportar el treball estable, rutinari, alienant.
A no acceptar la disjuntiva:
¿Tenir un temps de merda sense diners o tenir uns diners de merda i no 
tenir temps?
El que sabem és no ja no volem tenir por, ni sentir-nos vulnerables.
No volem tenir por davant l’empresa de treball temporal.
No volem tenir por davant la immobiliària, ETT de la vida.
No volem tenir por davant el policia que ens demana papers.
No volem ni la por ni la tristesa de la precarietat.
Per això ja és hora de trobar-nos, reconéixe’ns en les nostres 
similituds.
També ens les nostres diferències, doncs la precarietat és un mirall 
trossejat, com la semi vida que ens imposen.

És hora d’existir, per tant de resistir.
Trencar el silenci.
Som precàries, el revers amagat del Fòrum 2004.
Som els danys colaterals del capitalisme.
I ja s’ha acabat esperar en resignació:
Volem renta, casa, transport, salut, coneixement, afecte, papers per 
tothom.
Desobeim la precarització de la vida.
Mayday, MayDay.
Els i les precàries ens rebel·lem.